КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сержанюка А.С., Березовенко Р.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживача фінансових послуг,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг та просив суд стягнути з відповідача суму майнової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, зокрема три відсотки річних з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 2432,55грн., упущену вигоду в розмірі 6510,68грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00грн..

Позов мотивовано тим, що 22 травня 2015 року між приватним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 укладено договір вкладу № 980-020-000084778 з виплатою процентів кожні 14 днів «Супердохідний тиждень+» на суму 200001,00грн.. строком на 182 дні до 20 листопада 2015 року. Зі спливом строку договору 20 листопада 2015 року вклад автоматично пролонговано відповідно пп. 12 п. 2.1 договору на новий строк 182 дні до 20 травня 2016 року включно. Із закінченням вказаного строку вклад разом із залишком нарахованих за ним відсотків у розмірі 200066,99грн.повернуто ПрАТ «Банк Михайлівський» на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 .

23 травня 2016 року за заявою ОСОБА_2 всю суму вкладу з нарахованими за ним відсотками перераховано з поточного рахунку останнього № НОМЕР_1 на інший поточний рахунок № НОМЕР_2 відповідно до платіжного доручення № 5356553. У цей же день частину вказаних коштів у розмірі 20066,99грн. перераховано позивачем через касу банку на інший поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_3 , що також належав йому. За наслідками зазначених операцій станом на кінець операційного дня 23 травня 2016 року на поточному рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_2 залишок коштів складав 180000,00грн., а на поточному (картковому) рахунку № НОМЕР_3 позивача - залишок коштів складав 20066,99грн..

23 травня 2016 року о 18 годині 07 хвилин Правлінням Національного банку України прийнято Постанову «Про віднесення ПрАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних та на підставі вказаної Постанови виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПрАТ «Банк Михайлівський», згідно з яким у банку з 23 травня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію. Рішенням Правління НБУ від 12 липня 2016 року № 124-рш було відкликано банківську ліцензію ПрАТ «Банк Михайлівський», а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 12 липня 2016 року № 1213 з 13 липня 2016 року було розпочато процедуру ліквідації ПрАТ «Банк Михайлівський». З 15 липня 2016 року Фонд розпочав виплати відшкодування всім вкладникам ПрАТ «Банк Михайлівський».

ОСОБА_2 неодноразово звертався до банку-агента та до Фонду щодо отримання передбаченого законом гарантованого відшкодування за вкладом, однак протягом червня - серпня 2016 року банк-агент та Фонд відмовили у виплаті відшкодування з мотивів відсутності відомостей про позивача як про вкладника та про вклад у Переліку вкладників та у Реєстрі вкладників Фонду.

14 вересня 2016 року ОСОБА_2 отримав через банк-агента публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» кошти у розмірі 180000,00грн., які обліковувались на рахунку позивача № НОМЕР_2 в ПрАТ «Банк Михайлівський», однак кошти в розмірі 20 000 грн., які обліковувались на рахунку позивача № НОМЕР_3 у ПрАТ «Банк Михайлівський» повернуті не були. Тобто Фонд частково та зі значним простроченням виконав зобов`язання перед ОСОБА_2. Залишок коштів у розмірі 20 000 грн. було отримано позивачем 07 листопада 2016 року через банк-агент ПАТ «Альфа-Банк».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до Фонду про захист прав споживача фінансових послуг та відшкодування шкоди визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 27 грудня 2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що він звільнений від сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачу, посилаючись на те, що Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який регулює питання сплати судового збору, тому Закон України «Про захист прав споживачів», ст. 22 якого передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору, до цих правовідносин не стосується.

Також, 21 лютого 2017 року ОСОБА_2 повторно подав апеляційну скаргу разом із заявою про поновлення строку, зазначивши те, що строк на апеляційне оскарження ухвали пропущено з поважних причин.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зазначивши, що вказані в апеляційній скарзі підстави пропуску строку на апеляційне оскарження визнані неповажними.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва 03 квітня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, оскільки заява про поновлення строку на апеляційне оскарження не підлягає задоволенню.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М.Є., Бурлакова С.Ю., Зайцева А.Ю., Коротуна В.М., Курило В.П. від 26 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною, і повернення позовної заяви, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спір між сторонами виник на підставі договірних відносин, які регулюються положеннями ЦК України, а не Законом України «Про захист прав споживачів», тому, позивач не звільнений від сплати судового збору, як споживач і має сплачувати його на загальних підставах.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що у грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг (а.с.1-10).

Позивач просив суд стягнути з відповідача суму майнової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, зокрема три відсотки річних з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 2432, 55 коп., упущену вигоду в розмірі 6510,68 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн..

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, а позовну заяву залишено без руху й надано позивачеві строк для усунення недоліків, а саме - для сплати судового збору (а.с. 12-13).

22 грудня 2016 року позивачем подано заяву про усунення недоліків, у якій останній, зокрема зазначив, що він звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.16-21).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до Фонду про захист прав споживача фінансових послуг та відшкодування шкоди визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки останнім не виконано вимоги ухвали суду від 12 грудня 2016 року, не сплачено судовий збір (а.с. 38).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав ( стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до пунктів шість, сім, десять частини один статті 1, статті 3, статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавством розповсюджено дію законодавства про захист прав споживачів на фінансові послуги, у тому числі і послуги банка.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 року, N 7, стр. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України "Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України, у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, стаття 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 21 березня 2018 року у справі № 761/2488/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Разом з тим, проаналізувавши норми процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції було помилково встановлено, що дані правовідносини не регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звернувся до суду за захистом прав споживача фінансових послуг і поклав обов`язок зі сплати судового збору й передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною та повернув її.

іцЗ урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 379 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року скасувати повністю, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди, захист прав споживача фінансових послуг, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «17» вересня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк Р.В. Березовенко