Провадження № 22-ц/802/520/19 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Карпук А. К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 25.11.2001 року по 04.07.2011 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В шлюбі у них народилася одна дитина: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в даний час знаходиться на утриманні матері.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2011 року постановлено стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн щомісячно, починаючи з 20.09.2011 року, до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка зазначає, що в даний час відповідач має сплачувати більший розмір аліментів, оскільки дочка потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в навчанні та розвитку.

Враховуючи наведене, просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітньої дитини з 500 грн на 2500 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.12.2011 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину. Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1200 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили. Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць в розмірі 1200 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави суму 704 грн 80 коп. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову та збільшення розміру аліментів з 500 грн до 1 200 грн щомісячно не відповідають обставинам справи, оскільки визначений судом розмір аліментів є несправедливим і не об`єктивним з огляду на те, що суд не врахував його матеріального становища, зокрема відсутність постійного заробітку як джерела доходів, що давало б йому можливість сплачувати аліменти у збільшеному судом розмірі. Вказує, що судом не взято до уваги подані ним документи, які підтверджують його фінансовий стан, який змінився в гіршу сторону, у порівнянні з 2011 роком, тобто на час ухвалення попереднього рішення суду, оскільки тоді він був працевлаштованим та мав відповідні доходи. Також змінився його сімейний стан, він одружений вдруге. На його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, а також дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ухвалюючи рішення, суд належним чином не обгрунтував необхідність стягнення зазначеної ним суди, якими доказами підтверджується необхідність стягнення коштів саме у такому розмірі, та найголовніше - можливості відповідача надавати допомогу у визначеному судом розмірі.

06 травня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вважає доводи апеляційної скарги та її вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на доказах, які містяться у справі. Вказує, що підставами позову є не тільки покликання на законодавчу зміну мінімально гарантованого розміру аліментів, а й на те, що в неї погіршились матеріальні умови, оскільки вона звільнилася зі свого місця праці для пошуку вищеоплачуваної роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що вважає доведеним погіршення матеріального стану позивачки у зв`язку із збільшенням потреб на розвиток дитини, підвищенням рівня прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому врахувавши, що розмір стягуваних раніше за рішенням суду аліментів на утримання неповнолітньої дитини є меншим, ніж той, що передбачений законодавчо як мінімальний для дитини відповідного віку на даний час, дійшов висновку про необхідність збільшення їх розміру з 500 грн до 1 200 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють дані правовідносини і правовою позицією, висловленою з приводу вказаних правовідносин Верховним Судом.

Як вбачається з матеріалів справи, у спільному подружньому житті у сторін народилась дитина: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітної дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн щомісячно (а.с. 4).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що відповідач належним чином не виконує свої обов`язки зі сплати аліментів, а також доказів про наявність заборгованості зі сплати аліментів.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України з огляду на таке.

Згідно зі статтею 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зі змісту частини третьої статті 11 ЦК України слідує, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду в його постанові у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, законодавець визначив, що підставою для зміни розміру аліментів може бути лише зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, а не встановлення іншого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на що позивач посилається у позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, зміна законодавства в частині визначення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не є підставою для зміни розміру аліментів у судовому порядку, оскільки порядок стягнення аліментів у мінімально гарантованому розмірі врегульовано статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, встановив, що єдиною підставою для часткового задоволення позовних вимог та збільшення розміру аліментів є зміна норми закону про розмір аліментів. Проте такий висновок суду не узгоджується із наведеними нормами матеріального права та правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у згаданій постанові.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Будь-яких доказів про те, що у відповідача наявний дохід у більшому розмірі, ніж при ухваленні попереднього рішення суду, позивач не подала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Разом з тим, як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу та доданої копії наказу № 103/3-04 від 26.04.2019 року, виданого КП «Луцькводоканал», позивачка звільнилася з роботи за власним бажанням (а.с.56).

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи, викладені у відзиві, щодо погіршення її матеріального стану у зв`язку з безробіттям, оскільки оскаржуване рішення ухвалене 12 березня 2019 року, а зазначений наказ про звільнення видано після ухвалення рішення - 26.04.2019 року. Відтак, посилання позивача на той факт, що саме відсутність у неї постійної роботи і доходу та можливостей належним чином забезпечувати інтереси і розвиток дитини були підставою для звернення до суду з даним позовом, не відповідає дійсності та є необґрунтованим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку позивач не довела, що її матеріальний стан погіршився і став нижчим, порівняно із матеріальним станом відповідача, а також не довела погіршення її здоров`я як одержувача аліментів або поліпшення матеріального стану та стану здоров`я відповідача як платника аліментів, які дають підстави для збільшення розміру аліментів.

Позивачем, як того вимагають положення статті 81 ЦПК України, не надано належних доказів, які б давали суду передбачені законом підстави для збільшення визначеного раніше рішенням суду розміру аліментів, та не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що свідчить про безпідставність заявленого ОСОБА_1 позову.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про часткове задоволення позову ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, суперечать правовій позиції, висловленій з таких самих правовідносин Верховним Судом, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текс постанови складено 13 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді