ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1781/19 Справа № 200/679/18 Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ "Акцент-Банк" про визнання правочину недійсним.

Вказувала, що вона не мала на меті укладати будь-які кредитні договори, а лише звернулася до ФОП ОСОБА_2 за консультацією з приводу встановлення ПВХ. Їй було надано заяву №ABH0RG81 від 18 жовтня 2017 року, проте в момент підписання вона не знала, що підписує саме договір про надання їй кредиту у розмірі 4.775 грн. 68 коп., зі сплатою 0,12% з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2020 року.

Зазначала, що у п.9 заяви зазначено, що позичальнику надається кредит шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_3, однак жодних договірних відносин вона з ФОП ОСОБА_3 не існує. Відсутні докази надання їй кредиту, оскільки відсутні платіжні документи на підтвердження цього.

Вважає, що умови, вказані в заяві №ABH0RG81 від 18 жовтня 2017 року, не відповідають вимогам справедливості та суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та їх слід визнати недійсними.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати недійсним правочин, а саме: заяву позичальника №ABH0RG81 від 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ "Акцент-Банк" з моменту її укладення.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ "Акцент-Банк" про визнання правочину недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що умови про встановлення в заяві сплати єдиноразової та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту є недійсними; згідно договору №01471 від 18 жовтня 2017 року про виготовлення та встановлення вікон між позивачем та ФОП ОСОБА_2 існують договірні зобов'язання, в той час як грошові кошти перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_3; позивач не знала, що підписує договір про надання кредитних коштів; відповідач не надав доказів здійснення платежу.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що докази, надані відповідачем повністю, спростовують доводи, викладені позивачем у позовній заяві; про надання кредитних коштів свідчить меморіальний ордер №BLFZ03UV91 від 18 жовтня 2017 року на суму 4.592 грн.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 18 жовтня 2017 року позивач підписала заяву позичальника №ABH0RG81 (а.с.43). Згідно умов вказаної заяви ОСОБА_1 отримує кредитні кошти у розмірі 4.775 грн.68 коп., зі сплатою 0,12% з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2020 року.

18 жовтня 2017 року позивачем підписано паспорт кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту. Також підписано графік погашення кредиту (договір №ABH0RG81 від 18 жовтня 2017 року).

Про надання кредитних коштів за вищевказаним договором свідчить меморіальний ордер №BLFZ03UV91 від 18 жовтня 2017 року на суму 4.592 грн., яким банк на виконання умов договору №ABH0RG81 від 18 жовтня 2017 року заплатив 4.592 грн. ФОП ОСОБА_3, як це було передбачено п.9а заяви позичальника.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням встановлених обставин у справі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач належним чином виконав зобов'язання за спірним кредитним договором, разом з тим не звернув уваги на те, що серед іншого підставою для звернення з позовом зазначено те, що вказаний договір містить несправедливі умови.

Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З матеріалів справи вбачається, що пунктами 5 та 6 заяви позичальника №ABH0RG81 від 18 жовтня 2017 року про надання строкового кредиту (а.с. 43) передбачена єдиноразова винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 183 грн.68 коп. та щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 191 грн.03 коп.

Колегія суддів вважає, що вказані умови є несправедливими, оскільки, виходячи з вищенаведених вимог законодавства, банк не мав права встановлювати в договорі платежі за дії, які банк здійснює на власну користь та які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що згідно договору №01471 від 18 жовтня 2017 року про виготовлення та встановлення вікон, між позивачем та ФОП ОСОБА_2 існують договірні зобов'язання, в той час як грошові кошти перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_3, на увагу не заслуговують, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач підписала заяву позичальника, п.9 якої передбачено, що кредит надається позичальнику для оплати товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФЛП ОСОБА_3, тобто погодилась з такими умовами надання кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав доказів здійснення платежу, також є необґрунтованими, так як в матеріалах справи (а.с.34) міститься меморіальний ордер від 18 жовтня 2017 року про перерахування від імені ОСОБА_4 на рахунок ФЛП ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 4.592 грн., як це передбачено умовами кредитного договору, укладеного між сторонами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір, укладений 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк", в частині встановлення позичальнику обов'язку сплати єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 183 грн.68 коп. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 191 грн.03 коп. (пункт 5 та пункт 6 заяви позичальника №ABH0RG81 про надання строкового кредиту від 18 жовтня 2017 року).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.