Провадження № 2/229/850/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 грудня 2019 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Грубника О.М.,

за участю секретаря судового засідання Варламової О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Дружківської міської ради до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з вказаним позовом. Вказала, що з 21 вересня 2013 року по 18 вересня 2018 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 вересня 2018 року було встановлено місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 Зараз позивач бажає поїхати разом з сином для відпочину та оздоровлення до Російської Федерації. Відповідач з невідомої причини заперечує проти виїзду дитини за кордон. Свою відмову нічим не обґрунтовує. Вважає, що така позиція відповідача, як батька, шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Крім цього, позивач має намір тимчасово виїжджати з дитиною на територію Російської Федерації з метою оздоровлення. Позивач ОСОБА_1 просить суд надати дозвіл на виїзд з території України на територію Російської Федерації малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в її супроводі без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком з 01 серпня 2019 року по 31 серпня 2022 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Представник позивача надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений судовою повісткою та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Дружківського міського суду Донецької області (http://court.gov.ua/fair)

Третя особа без самостійних вимог - представник служби у справах дітей Дружківської міської ради до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Заперечень проти позову не надано.

Суд, отримавши згоду позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

З 21 вересня 2013 року по 18 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5-7).

Сторони є батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Згідно з рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 вересня 2018 року № 2/229/868/2018 малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.6-7).

Договором № 39/19 на туристичне обслуговування від 20 листопада 2019 року підтверджено, що з 01 січня 2020 року по 30 березня 2020 року відбудеться поселення ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_4 , 2015 року народження у готелі SANREMO 3* **** , STANDARD ROOM LAND VIEW, ВВ (Російська Федерація).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 1 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» гарантовано право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно з ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

За змістом ч. 1 ст. 3, ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до п. 3-5 яких передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (із змінами і доповненнями), передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Суд приймає до уваги положення Сімейного Кодексу України, відповідно до якого батьки несуть повну відповідальність за життя та здоров`я своєї дитини.

Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд дітей, суд враховує, що саме позивач, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. Тобто, надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 з території України до Російської Федерації (без згоди відповідача) з 01 січня 2020 року по 01 травня 2020 року є належним строком, що буде відповідати інтересам дитини та не позбавить відповідача передбаченої законодавством можливості брати участь у його вихованні та спілкуванні з ним.

Керуючись ст.ст. 2, 10-12, 80, 141, 259, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Дружківської міської ради до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКППФО НОМЕР_2 , дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКППФО НОМЕР_3 , з території України на територію Російської Федерації, і у зворотному напрямку, з 01 січня 2020 року по 01 травня 2020 року з дня набрання цим рішенням законної сили.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 року.

Суддя: О. М. Грубник