Справа № 357/6303/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Бондаренко О.В.,

при секретарі - Бондаренко Н.В.

за участю представника позивача - адвоката ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега банк» в особі ліквідатора Караченцева Артема Юрійовича, Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі ліквідатора Кадирова Владислава Володимировича, Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даним позовом 08.06.2018 року мотивуючи тим, що 23.10.2007 року було укладено іпотечний договір з АКБ «ТАС-Комерцбанк» (змінив назву на ПАТ «Сведбанк», потім на ПАТ «Омега банк»), за яким вона виступила майновим поручителем за дочку ОСОБА_5 по кредитному договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Омега банк», за умовами якого передбачено, а саме п. 1.1. банк зобов'язується надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 26 000,00 доларів США, на строк з 23.10.2007 року по 22.10.2017 року на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користуванням кредитом та виконати зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Кредит надається лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, процентів за користування ним, пені за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв'язку із порушенням умов цього договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання; п. 1.3. позичальник сплачує Банку проценти за користуванням кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом; п. 1.4 Кредитні кошти призначені на споживчі цілі. Згідно Додатку №1 до кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року встановлено щомісячний платіж в розмірі 217 доларів США зі строком сплати до 23.10.2017 року. За умовами іпотечного договору на забезпечення основного зобов'язання, іпотекодавці ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передають в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло. 09.06.2009 року між позичальником ОСОБА_5 та кредитором було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року, який викладено в абсолютно новій редакції. Потім, як стверджує ПАТ «Альфа-Банк» була двічі здійснено перепродаж прав вимоги по кредитному договору. 25 травня 2012 року вказується на перепродаж прав вимоги на ПАТ «Дельта-банк», 15 червня 2012 року вказується про перепродаж на ПАТ «Альфа-банк». На запити її адвоката (№1 від 07.02.2018р., №2 від 08.02.2018р, №3 від 09.02.2018р.) жоден банк-кредитор не надав розрахунку сум які були сплачені позичальником ОСОБА_5, оскільки позичальник ОСОБА_5 сплачувала значно більші суми, ніж ті, що встановлені в кредитному договорі №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року, та й в поновленому кредитному договорі від 09.06.2009 року щомісячний платіж було встановлено в розмірі 343,87 доларів США. ЇЇ не попередили про зміну умов кредитного договору та вона не надавала згоди на такі збільшення її майнової відповідальності, окрім того, в новому кредитному договорі від 09.06.2009 року доповнили рядом суттєвих умов, які значно збільшили фінансову відповідальність позичальника, а відповідно і мою майнову відповідальність, а саме п.8.4.1., 8.5., 8.6. договору доповнено підвищенням відсоткової ставки на 1% за порушення позичальником умов кредитного договору, збільшено строки позовної давності, введено відшкодування будь-яких (навіть незначних) збитків в розмірі суми кредиту. В обґрунтування позову посилається на наступні вимоги Закону, якими сторони мали керуватись, а саме ст. 3, 6, 7 Закону України «Про іпотеку». Будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідач не повідомив позивача про фактичне збільшення зобов'язання та відсотків по ньому, не отримав згоду позивача на таке збільшення зобов'язання та відсотків по ньому. Позивач стверджує, що суттєвою умовою іпотечного договору у відповідності з п.4 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» є посилання на видачу або відсутність заставної, однак, за визначенням п.17 Іпотечного договору неможливо зробити висновок видана заставна чи ні. Таким чином, відсутність чіткого посилання про видачу або відсутність заставної є порушенням вимог про укладання іпотечного договору. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Відповідно до ст.42 Конституції України Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ст. 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками та врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання, передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - врегульовується питання щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Таким чином, Конституційний суд вирішуючи справу №15-рп/2011 зробив висновок: в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту. Позивач мотивує свої вимоги тим, що ПАТ «Омега банк» при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів в оману її та третю особу ОСОБА_5,, в якості позичальника щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме - абсолютного значення дорожчання кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Водночас, зазначає, що розмір щомісячного ануїтетного платежу, як одного із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування, та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Вказує на наявність в діях банку ознак нечесної підприємницької практики, яка мала місце як в зв'язку із введенням споживача в оману, так і внаслідок замовчування інформації про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою для споживача. Разом з тим, позивач вказує на навмисне невиконання банком переддоговірної роботи в порядку ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", як передумови введення його в оману. Водночас, розрахунок суми кредитного договору надається саме в додатку №1 до кредитного договору, в якому відсутній розрахунок абсолютного дорожчання кредиту. Позичальник 23.10.2007 року підписав кредитний договір та додаток №1 до нього, в якому були зазначені щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 217 доларів США та відсутня істотна умова договору - це абсолютне значення дорожчання кредиту, сума якого на момент підписання не була відома ні позичальнику, ні позивачу. За умовами кредитного договору від 23.10.2007 року майновий поручитель (позивач) розраховував забезпечувати лише в межах суми, вказаної в Додатку №1 - 26 000 доларів США. Інших сум в договорі та додатку не було вказано. Позичальник вчасно сплатив суму, що значно перевищує розмір в 26 000 доларів США, на що давав згоду позивач, укладаючи іпотечний договір від 23.10.2007р. У відповідності зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» в позивача є підстави стверджувати, що іпотека припинена, оскільки позичальником сплачені кошти в повному обсязі основного зобов'язання, на які розраховував Позивач, керуючись кредитним договором від 23.10.2007р. та Додатком №1 до нього. Невідповідність іпотечного договору, який діє у взаємодії з кредитним договором, вимогам щодо необхідності надання позичальнику, а відповідно Іпотекодавцю, повної інформації, зокрема в частині абсолютного значення здорожчання кредиту - це істотні умови не на користь споживача, як слабшої сторони правочину і сталися у результаті свідомого порушення вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка кореспондується із ст. 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. 11,12 ЗУ «Про фінансові та послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Разом з тим, ПАТ «Омега банк» не надав їй послугу з проведення ним переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року. Дослідивши зміст додатку №1 до кредитного договору від 23.10.2007 року, є підстави критично оцінити посилання на обставину в договорі на той факт, що перед підписанням спірного правочину, позичальник (Іпотекодавець) отримав усю необхідну інформацію, що була необхідна йому для здійснення свідомого вибору у вигляді додатку №1 до кредитного договору, що є його невід'ємною частиною договору, оскільки додаток №1 не містить усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов'язкові. Розрахунки, що містяться в додатку №1, здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ №168. Додаток №1 не може слугувати доказом проведення належної переддоговірної роботи, оскільки вказує на ненадання позичальнику, а відповідно іпотекодавцю повної інформації перед укладанням договорів. Відповідно до ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Виходячи із принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, прихожу до висновку про наявність в діях відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики, умисел має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді відсутності значення абсолютного здорожчання кредиту, доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, ануїтетною схемою, мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. У зв'язку з цим на підставі ч. ч. 1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, п. 1 ст. 230 ЦК України позивач просила визнати недійсним іпотечний договір №б/н від 23.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за номерам № 7857, 7858 та припинити іпотеку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

12.06.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

09.07.2018 року представник ПАТ «Альфа-Банк», за довіреністю, Біллерис Ю.О. надав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Оскільки із зазначеною позовною заявою позивач звернулась до суду у червні 2018 року, в той же час, коли іпотечний договір було укладено 23.10.2007 року. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, про що зазначено в ст. 257 ЦК України. Згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Обізнаність особи про стан своїх суб'єктивних прав та обов'язків презюмується. Ст. 267 ЦК України визначено наслідки спливу позовної давності, зокрема зазначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч. 2 ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у пазові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Таким чином, ОСОБА_2 було пропущено строк для звернення до суду. Також, 10.07.2018 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в позовній заяві позивач посилається на те, що збільшення фінансової відповідальності іпотекодавця призводить до припинення іпотечного договору, а також в позові, предметом якого є припинення Іпотечного договору, посилається на порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині недоведення позичальнику (третій особі) значення абсолютного подорожчання кредиту. Дані твердження є не тільки незаконними та безпідставними, а й такими, що не відповідають як обставинам справи. Подання даного позову є вже не першою спробою зловживання процесуальними правами боржниками з метою ухилення від взятих на себе зобов'язань. Так, у січні 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_5 із позовною заявою до приватного нотаріуса КМНО Мироник О.В., треті особи ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Дельта-Банк», ПАТ «Омега Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2018 року по справі № 826/2818/18 було відкрито провадження. Та після подання представником ПАТ «Альфа-Банк» клопотань про залишення позову без розгляду через причини пропуску строку звернення до суду, та закриття провадження по справі, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2018 року провадження по справі було закрито. Також, 05.11.2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №357/9753/15-ц було задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за Кредитним договором №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року відкрито провадження по справі за позовом. Тобто, ОСОБА_5 була обізнана про розгляд Білоцерківським міськрайонним судом Київської області справи за позовом ПАТ «Альфа-Банк», оскільки отримувала копії позовної заяви з додатками, приймала участь по справі та надавала пояснення та заперечення, 15.11.2015 року боржником ОСОБА_5 було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення. Рішенням апеляційного суду Київської області від 27.12.2016 року позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 були задоволені частково, та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 257 555,79 грн.. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 було відхилено. Ухвалою Верховного Суду України від 17.10.2017 року було відмовлено ОСОБА_5 у допуску до провадження. Таким чином, судовими рішеннями були встановлені наступні обставини: правомірність переходу прав вимоги до ПАТ «Альфа-Банк» як належного кредитора; правомірність укладення Кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року; факт неналежного виконання боржником обов'язків за Кредитним договором, та дані факти є преюдиційними. Також, з метою ухилення від взятих на себе зобов'язань, зловживаючи правами, та достеменно знаючи про нового кредитора ПАТ «Альфа-Банк», фактично вводячи суд в оману, в січні 2016 року до Шевченківського районного суду м. Києва звертається ОСОБА_5 із позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору №2608/1007/88-031 недійсним, умисно не вказуючи належного відповідача ПАТ «Альфа-Банк», бажаючи розглянути справу за пасивної участі ПАТ «Омега Банк», який перебуває у стані ліквідації. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.02.2017 року по справі №761/934/16-ц позов був задоволений. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2018 року по справі №761/934/16-ц апеляційна скарга ПАТ «Альфа-Банк» була задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. 23.10.2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 2608/1007/88-031, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_5 кредит у сумі 26 000,00 доларів СІЛА, строком повернення по 23.10.2017 року. З метою забезпечення належного виконання умов укладеного сторонами кредитного договору 23.10.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності майно. 09.06.2009 року між ВАТ «Сведбанк», яке є правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року. Так позивач, з метою введення суд в оману, намагається на правовідносини, що виникли між іпотекодержателем та іпотекодавцем за іпотечним договором, застосувати норми, що регулюють фінансову поруку. Аналіз норм статей 546, 553, 554, 572 ЦК України та статей 1, 11, 20, 33 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що застава (іпотека) і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Дана позиція підтверджується Правовим висновком, зробленим в постанові Верховного Суду України від справи від 17.09.2014 року по справі № 6-109цс14, від 04.11.2015 року справі № 6-1534цс15 та в постанові від 02.07.2018 року по справі №206/3076/17, 61-31055св18. Решта вимог позивача (іпотекодавця), щодо невідповідності умов Кредитного договору, спростовується рішеннями суду, які набрали законної сили, та якими вже була встановлена повна відповідність умов Кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року нормам законодавства України. Зобов'язання за Кредитним договором, який на сьогоднішній день є чинними, не виконано, заборгованість не погашена, а тому відсутні будь-які законні підстави для припинення договору іпотеки. Тому просив суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_2 позовну давність та відмовити у задоволення позову в повному обсязі.

17.10.2018 року представник позивача, адвокат ОСОБА_10, надав до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив про порушення ПАТ «Омега Банк» вимог закону щодо надання кредиту, а надання недостовірної інформації відносно умов договору позивачу, як іпотекодавцю, підтверджується висновком №2079 від 12.01.2017р. судово-економічної експертизи по праві №761/934/16-ц Шевченківського районного суду м. Києва. За висновками експерта реальна процентна ставка на момент укладання кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року складає 13.76% (в кредитному договорі вказана процента ставка 11.9%). Реальна процентна ставка є значно вищою, від тієї, що вказана в кредитному договорі. Абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року складає 16 742 доларів США. На момент укладення кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007р. не вказана реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту. Оформлення АКБ «ТАС-Комерцбанк» інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладенням кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) під час укладення кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка затверджена Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року та ЗУ «Про захист прав споживачів». Також, просить врахувати рішення Шевченківського районного суду по справі №761/934/16-ц від 22.02.2017 року скасоване ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2018 року. з підстав порушення процесуального закону. Апеляційний суд вказав, що він не надає оцінку та не ставить під сумнів висновки судово-економічної експертизи №2079 від 12.01.2017 року. Позивач стверджує, що жоден з банків-відповідачів не повідомляв його про зміну умов кредитного договору та зміну майнової відповідальності. Та, ПАТ «Альфа-банк», як на підставу застосування строків позовної давності, посилається на рішення судів, які відбувалися в 2015 році, 2017 році, однак їй нічого невідомо про вищезазначені рішення судів. Вона не залучалася до участі в розгляді вказаних справ, а з позичальником ОСОБА_5 в неї досить натянуті відносини, вона їй ні про що не повідомляє та проживає окремо. Про умови кредитного договору про зміни до кредитного договору, про обман стало відомо лише в 2018 року, після того, як її представник повідомив її та показав судово-економічну експертизу, відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Тому, просив визнати недійсним іпотечний договір №б/н від 23.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №7857.

20.09.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк», за довіреністю, Біллерис Юрій Олексійович в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у відсутності представника ПАТ «Альфа-Банк» та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Представники ПАТ «Омега банк» в особі ліквідатора Караченцева Артема Юрійовича та ПАТ «Дельта банк» в особі ліквідатора Кадирова Владислава Володимировича в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, ОСОБА_5 надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує та зазначає, що вона заяви від 12.03.2009 року не подавала, не бачила та не підписувала, а її підпис сфабриковано та їй не належить, таким чином, такий неналежний доказ не повинен прийматися судом до уваги та просить врахувати цю обставину під час розгляду справи.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що 23.10.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №2608/1007/88-031, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 26000 доларів США на строк з 23.10.2007 по 22.0.2017року. Позичальник зобов'язалась сплатити проценти за користування кредитом та виконувати свої зобов'язання у повному обсязі, у строки передбачені договором (а.с.18-20).

Відповідно до п.1.3 даного кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, на споживчі цілі.

Відповідно до п.2.1. кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов кредитного договору та інших витрат банку, виступає іпотека, предметом якої є квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1.

Згідно п.2.3. при непогашенні заборгованості перед банком у строки передбачені даним договором, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з Додатку №1 до Кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року (а.с.21-22) внесення платежів згідно з графіком здійснюється до 10 числа кожного місяця по 217,00 доларів США починаючи з 10.11.2007 року по 10.09.2017 року, останній платіж 10.10.2017 року в розмірі 177,00 доларів США.

23.10.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір (а.с.16-17) з якого вбачається, що згідно з кредитним договором №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року іпотекодержатель надав ОСОБА_5 кредит в сумі 26 000 доларів США 00 центів.

Відповідно до умов Кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у термін до 22.10.2017 року, сплачувати проценти за користування кредитом у термін і на умовах, визначених кредитним договором, сплатити пеню і штраф у випадках, передбачених Кредитним договором.

Кредитний договір №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року, а також додаткові угоди до нього, якщо такі будуть укладені між іпотеко держателем та позичальником в подальшому, надалі іменуються «Основне зобов'язання». Сторони цього договору домовились, що іпотека, передбачена умовами цього договору, розповсюджується на будь-яке збільшення Основного зобов'язання або процентів за Основним зобов'язанням та не потребують державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження іпотекою нерухомого майна, яке є предметом іпотеки за цим договором.

Відповідно до п.2 даного договору, на забезпечення виконання Основного зобов'язання, іпотекодавці передають в іпотеку іпотекоджержателю належне їм на праві власності майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцям в рівних частинах кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради Київської області 26.01.1993 року на підставі рішення №7 від 26.01.1993 року, зареєстрованого в Білоцерківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації Київської області 25.02.1993 року в реєстрову книгу №93 за №10817, реєстраційний номер 19867682.

Предмет іпотеки має загальну площу 67,2 кв.м. Інвентаризаційна оцінка предмета іпотеки згідно Витягу №15532134 Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 09.08.2007 року становить 21 865 грн. 00 коп.

Іпотекодавці свідчать, що ознайомлені з умовами Кредитного договору та не має будь-яких заперечень щодо них та погоджуються з цими умовами.

Іпотекодавці дають згоду на зміну іпотекодержателем умов Кредитного договору, в тому числі розміру, кредиту, строку користування кредитом згідно умов кредитного договору, процентів за користування кредитом, неустойки, встановлення інших санкцій за невиконання позичальником умов кредитного договору.

Згідно п.5 даного договору, за згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 45 300,00 доларів США 00 центів, що курсом Національного банку України на день укладання цього договору становить у еквіваленті 228 765 грн. 00 коп.

Як вбачається з Договору про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2608/1007/88-031 від 23.10.2007 року (а.с.23-26) 09.06.2009 р. ВАТ «Сведбанк» який виступає правонаступником АКБ «ТАС -Комерцбанк» уклав договір з ОСОБА_5 про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 2608/1007/88-031 від 23.10.2007року. Відповідно до п.1 цього договору, погоджено, що розмір строкової заборгованості за кредитом складає 21 876,77дол.США. Прострочена заборгованість за договором відсутня.

Відповідно до п.3.1.1.договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору 2608/1007/88-031 від 23.10.2007року, встановлено, що починаючи з 10.07.2009 року позичальник здійснює погашення кредиту та процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2.цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 343,87доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Встановлено, що 25.05.2012року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі продажу права вимоги за кредитним договором №2608/1007/88-031 від 23.10.2007року.

15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором №2608/1007/88-031 від 23.10.2007року.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.14-15) 23.10.2007 року приватним нотаріусом Морозовою СВ. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №5885328, зареєстрованого в реєстрі за номерами 7857. Договір іпотеки квартира №59 загальною площею 67,2 кв.м., за адресою АДРЕСА_1. Власники квартири ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2.

Також, як вбачається з даного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.14-15), 17.07.2012 року приватним нотаріусом Мироник О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №8675098. Відповідно до вказаного рішення проведено реєстрацію іншого речового права - іпотека квартира №59 загальною площею 67,2 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 за ПАТ «Альфа -Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року.

Так, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним іпотечний договір від 23.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 7857, позивач ОСОБА_2 зазначила про ненадання їй у письмовій формі інформації, про зміну суттєвих умов кредитного договору передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зокрема щодо реальної процентної ставки, про абсолютне значення подорожчання кредиту, про підвищення розміру її майнової відповідальності. Ненадання банком повної та достовірної інформації, включення до договору несправедливих, на її думку, умов вважає ознаками нечесної підприємницької практики та введення в оману.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Укладений між сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2011р. у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Як вбачається з Іпотечного договору від 23.10.2207 року (а.с.16-17) він підписаний та узгоджений усіма співвласника квартири, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Частиною першою статті 219 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Статтею 1 Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV) визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

У договорі про іпотечний борг можуть бути зазначені: вартість основного зобов'язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити; згода боржника на приєднання його основного зобов'язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу; право кредитодавця відчужувати основне зобов'язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг; інфляційне застереження; умови страхування фінансових ризиків щодо: - невиконання основного зобов'язання; - неотримання платежів за цим договором; - несвоєчасної реалізації предмета іпотеки; - несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора.

Встановлена передумова обов'язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправності сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV щодо необхідності та обов'язку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з частинами першою -третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування.

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі 619/130/16-ц від 23.05.2018 року.

В Іпотечному договорі від 23.10.2007 року сторони узгодили всі його істотні умови: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчила, що вона ознайомилась та погодилась з умовами цього договору, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписала договір іпотеки, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації та те, що вона погодилась з умовами договору; на момент укладення договору позивач не навила жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу позичальник ОСОБА_5 виконувала свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Судом встановлено, що 05.11.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено рішення по цивільній справі №357/9753/15-ц за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 257 629,5 грн. та судові витрати.

27.12.2016 року Апеляційний суд Київської області рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасував та ухвалив нове рішення (а.с.125-129), з якого вбачається, що позов ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 257 555,79 грн., із якої заборгованість за основною сумою кредиту - 249 625,21 грн., за відсотками - 6045,45 грн., пенею - 1885,13 грн. та судові витрати в розмірі 2 575, 56 грн.

Даним рішенням також було встановлено, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначених угод відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №2608/1007/88-031 від 23.10.2007року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк». ВАТ «Сведбанк» виконав свої зобов'язання надавши ОСОБА_5 кредит в розмірі 26 000 доларів США, але остання зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 09.04.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 10 617,68 доларів США.

14.06.2017 року Вищий спеціалізований суд України виніс ухвалу (а.с.129-131), відповідно до якої рішення апеляційного суду Київської області від 27.12.2016 року залишено без змін.

Як вбачається з ухвали Верховного Суду України від 17.10.2017 року (а.с.132-133) Верховний Суд України відмовив у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Київської області від 27.12.2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року. Клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 27.12.2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року залишено без розгляду.

22.02.2017 року Шевченківський районний суд м. Києва виніс рішення по справі №761/934/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Омега Банк», про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, позов було задоволено, визнано недійсним кредитний договір №2608/1007/88-031 від 23.10.2007року укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_5 (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з договором про внесення змін та доповнень №1 від 09.06.2009 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_5, та стягнуто з ПАТ «Омега Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

30.05.2018 року Апеляційний суд м. Києва скасував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.02.2017 року та ухвалив нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовив.

Позивач у позові посилається на висновок експерта від 12.01.2017 року та зазначає, рішення Шевченківського районного суду по справі №761/934/16-ц від 22.02.2017 року скасоване ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2018 року, проте рішення скасоване з підстав порушення процесуального закону. Апеляційний суд вказав, що він не надає оцінку та не ставить під сумнів висновки судово-економічної експертизи №2079 від 12.01.2017 року.

Однак, дане твердження не відповідає дійсності, оскільки, в постанові Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2018 року (а.с.134 на звороті - 137) встановлено, що висновок експерта від 12.01.2017 року за результатами проведеної судово-економічної експертизи складений лише на підставі документів наданих самою ОСОБА_5 без документів з відображення операцій з надання кредиту у бухгалтерському обліку та виписок по рахункам стосовно платіжних операцій щодо обслуговування та погашення кредиту, а тому не об'єктивним та не може бути прийнятий судом як належний і допустимий доказ.

Відповідно до частини четвертої ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, які були встановлені Апеляційним судом м. Києва при постановлені постанови від 30.05.2018 року у справі №761/934/16-ц не потребують повторного дослідження та встановлення. Крім того, в даному судовому провадженні вказані обставини позивачем не спростовані та не було заявлено клопотання про проведення судової експертизи.

24.04.2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва було винесено ухвалу про закриття провадження у адміністративній справі №826/2818/18 за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Мироник Оксани Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, ОСОБА_6, публічне акціонерне товариство «Альфа-банк», про визнання протиправним та скасування рішення (а.с.41-42).

Крім того, 14.05.2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва було винесено ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Мироник Оксани Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6, публічне акціонерне товариство «Альфа-банк», про визнання протиправним та скасування рішення, з тих підстав, що позов не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Як вбачається з постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 року (а.с.122-123) ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2018 року залишено без змін.

Пунктом 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. Позивач погодилась з умовами іпотечного договору, підписала його. Доказів, які б свідчили про наявність будь-якого впливу на позивача, чи введення її в оману працівниками банку, що могло б вплинути на її вільне волевиявлення при укладенні іпотечного договору, позивач не надала.

09.07.2018 року представник ПАТ «Альфа-Банк», за довіреністю, Біллерис Ю.О. надав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки із зазначеною позовною заявою позивач звернулась до суду в червні 2018 року, в той же час, коли іпотечний договір було укладено 23.10.2007 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі 6-75цс15 від 03.02.2016 року: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа могла довідатися про вчинення цього правочину».

Та в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16 зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави висновку про презумпцію можливості та обов 'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Обізнаність особи про стан своїх суб'єктивних прав та обов'язків презумується.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України по справі № 6-152цс14, в постанові ВСУ по справі №6-17цс17 та в постанові від 08.02.2018 року по справі 61-2119св18.

Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи зазначене суд вбачає, що ОСОБА_2 дійсно пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки договір іпотеки був укладений 23.10.2007 року, а з позовом вона звернулася лише у березні 2018 року, що підтверджується ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва (а.с.41-42).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, тому судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи все вищенаведене та керуючись ст.ст. 509, 526, 589, 590, 610, 611, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Публічного акціонерного товариства «Омега банк» в особі ліквідатора Караченцева Артема Юрійовича ( Код , м. Київ, бул. Прорізний,11), Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі ліквідатора Кадирова Владислава Володимировича ( , м. Київ, вул. Дружби Народів,38), Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» ( Код , м. Київ, вул. Десятинна,4/6), треті особи: ОСОБА_5 ( ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, АДРЕСА_3), ОСОБА_6 ( ідентифікаційний номер: НОМЕР_3, АДРЕСА_1) , про визнання договору іпотеки недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення складено 07.02.2019 року.

СуддяО. В. Бондаренко