ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1900/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Яковець Н.В.
Провадження № 22-ц/817/83/19 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романюк Х.Ю.

з участю - позивача ОСОБА_2, його представника адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 608/1900/16-ц за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця - ОСОБА_2 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 19.10.2018 р., ухвалене в м. Чорткові суддею Чортківського районного суду Яковець Н.В., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

15.11.2016 р. ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 07.06.2011 р. між ним та відповідачкою було укладено договір купівлі - продажу, згідно якого продавець (ОСОБА_2.) зобов'язувався передати у власність покупцеві (ОСОБА_4.) товар (ювелірні вироби зі срібла, біжутерія), який покупець зобов'язувалась прийняти та оплатити.

Позивач зазначив, що згідно вказаного договору він передав ОСОБА_4 товар, однак починаючи з 12.08.2014 р. відповідачка зобов'язання за договором не виконує, за отриманий товар не оплачує, у зв'язку з чим виникла заборгованість на суму 106489 грн.

Позивач згідно ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання за період з 12.08.2014 року по жовтень 2016 року в сумі 71345,11грн., а також три проценти річних від простроченої суми в сумі 7098 грн. за період з 12.08.2014 року по 31.10. 2016 року. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки штраф у розмірі 10649,90 грн. відповідно до п. 6.4 договору купівлі продажу від 07.06.2011 р. і 1955,81 грн. судового збору.

Позивач неодноразово збільшував позовні вимоги.

Зокрема, 17.07.2017 року ОСОБА_2 на підставі ч.2 ст 31 ЦПК України, чинної на час вчинення процесуальної дії, збільшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором купівлі - продажу від 07.06.2011 р. на загальну суму 222846,21 грн., що складається із 106489 грн. - основної заборгованості, 96349,12 - інфляційних втрат за період з 12.08 2014 року по 30.06.2017 року, 9359,19 грн.- 3% річних за період з 12.08.2014 року по 17.07.2017 року, 10648,9 грн. штрафу згідно п.6.4 договору, а також 3200 грн. судових витрат зі сплати судового збору і 2000 грн. витрат за надання правової допомоги ( а.с. 214-216, т.1).

Крім того, ОСОБА_2 у березні 2018 року знову подав суду заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором купівлі - продажу від 07.06.2011 р. на загальну суму 233053,89 грн., яка складається із 106489 грн. - основної суми боргу, 104359,93 грн. - інфляційних втрат за період з 12.08.2014 року по 28.02.2017 року, 3% річних у розмірі 11556,06 грн. за період з 12.08.2014 року по 22.03.2018 року, штраф у розмірі 10648,90 грн. відповідно до п. 6.4 договору, сплачений судовий збір у розмірі 3901 грн. та 4775 грн. судових витрат, пов'язаних із наданням йому правової допомоги (а.с. 21-23, т.2).

05.04.2018 р. представник відповідачки адвокат ОСОБА_5 подав заяву, у якій визнав існування заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 106489 грн., а також зазначив, що заява ОСОБА_2 про збільшення суми позову подана з порушенням вимог ч.2 ст. 49 ЦПК України, в редакції Закону від 3.10.2017 року, згідно якої позивач вправі збільшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, представник відповідачки вказав, що позовна давність в один рік відповідно до ст. 258 ЦК України застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені), тому просив відмовити у задоволенні позову про стягнення штрафу, а також стягнути лише 3194, 67 грн. з 3% річних, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог, та провести розподіл судових витрат, пропорційно до задоволеної частини позову.

В судовому засіданні відповідачка вказала, що частину боргу в сумі 20000 гривень вона погасила, визнала існування решти основної заборгованості за договором купівлі-продажу від 07.06.2011 р. в сумі 86489 гривень та 3194 гривень 3% річних за порушення грошового зобов'язання.

Рішенням Чортківського районного суду від 19.10.2018 р. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 86489 грн. основної заборгованості, 3194 грн. 3% річних та 3901 гривень судових витрат, в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у цій частині, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Позивач вказав, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення з відповідачки інфляційних втрат, оскільки наявність боргу за договором купівлі - продажу є доведеною та визнається відповідачкою, тому він має право згідно ст.625 ЦК України на стягнення суми боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім того, ОСОБА_2 вказав, що суд безпідставно зменшив суму стягнення 3 % річних унаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання з 11556,06 грн. до 3194 грн. та незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 10648,90 грн., передбаченого п. 6.4 договору купівлі - продажу від 07.06.2011 р.

Також, ОСОБА_2 вказав, що ним були понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6600 грн., про що надані відповідні докази, однак суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідачки указаної суми.

В грудні 2018 р. ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник - адвокат ОСОБА_5, подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила рішення Чортківського районного суду від 19.10.2018 р. залишити без змін.

Зокрема, у відзиві вказано, що позивач 22.06.2016 р. направив вимогу відповідачці про повернення коштів за товар, що свідчить про припинення дії договору купівлі - продажу від 07.06.2011 р. та унеможливлює стягнення інфляційних втрат. Крім того, вважає вірним висновок суду про зменшення стягнення з відповідачки 3 % річних до 3194 грн. за період з 22.06.2015 р. до 22.06.2016 р. Також представник відповідачки вказав, що суд вірно відмовив у задоволенні позову про стягнення штрафу в сумі 10648,90 грн., оскільки товар, що був переданий відповідачці, не був реалізований.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що відповідачка порушила умови договору купівлі-продажу, укладеного з позивачем, тому стягнув з неї в користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 86489 грн., а також 3901 грн. 3 % річних згідно ст.625 ЦК України за порушення виконання грошового зобов'язання за період з 22.06.2015 року до 22.06.2016 року, а в задоволенні решти позову відмовив.

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду неможливо.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 626 ЦК України-договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частин 1, 2, 3 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом установлено, що згідно договору купівлі-продажу від 07.06.2011 р., укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), продавець зобов'язався передати належний йому товар у власність покупцеві (ювелірні вироби зі срібла, біжутерія), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити на умовах договору (п. 1.1 договору). Передача товару покупцеві здійснюється за видатковою накладною в асортименті та цінах, дійсних на момент передачі товару (п. 1.2 договору). Відповідно до п.4.2 договору, оплата за проданий товар здійснюється не пізніше 5 днів з моменту реалізації товару.

Із наявних у матеріалах справи доказів (товарних звітів - а.с. 6 - 48, накладних та товарних чеків - а.с. 49 - 110), пояснень сторін, вбачається, що на виконання договору купівлі-продажу від 07.06.2011 р. позивач передав відповідачці товар (ювелірні вироби). ОСОБА_4 прийняла у позивача товар, засвідчуючи власним підписом факт його прийняття, та періодично здійснювала платежі.

Відповідачка та її представник визнали у суді факт укладення договору купівлі-продажу від 07.06.2011 р., а також те, що за договором станом на 12.08.2014 р. утворилась заборгованість у розмірі 106489 грн. Крім того, судом установлено, що впродовж серпня - вересня 2018 р. відповідачка здійснила добровільне повернення позивачу частини основної заборгованості у розмірі 20000 грн.

Вказані обставини враховані судом та сторони погодились з рішенням суду в частині стягнення суми основного боргу за договором купівлі-продажу у розмірі 86486 грн. (106489 грн. - 20000 грн.). Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд відмовив у задоволенні позову в частині стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Однак, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає зазначеним обставинам справи та вимогам закону. Зокрема, суд не врахував, що в ОСОБА_4 з 12.08.2014 р. існує прострочене зобов'язання перед позивачем, яке відповідачка визнала, і погасила частину боргу.

Висновок суду про те, що з 22.06.2016 року після надіслання позивачем на адресу відповідачки претензії з вимогою про повернення боргу змінились умови зобов'язання і ОСОБА_2 не має права на стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі ст.625 ЦК України, а заборгованість за договором купівлі-продажу існує з 12.08.2014 р. При цьому посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц не може бути підставою для відмови у позові, оскільки правовідносини, які аналізував Верховний Суд, виникли з умов кредитного договору та не є тотожними із правовідносинами, що є предметом розгляду даної справи. Крім того, при розгляді справи № 564/2199/15-ц суди відмовили у стягненні суми інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання у зв*язку з тим, що іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Враховуючи те, що зобов'язання ОСОБА_4 щодо повернення заборгованості не виконане, колегія суддів вважає, що з відповідачки в користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 17.07.2017 року ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачки основну заборгованість за договором купівлі - продажу від 07.06.2011 р. в сумі 106489 грн. та 96349,12 грн. інфляційних втрат за період з 12.08 2014 року по 30.06.2017 року ( а.с. 214-219, т.1). Відповідачка погасила частину заборгованості в сумі 20000 грн. лише впродовж серпня - вересня 2018 р., тому розрахунок інфляційних втрат проводиться із суми заборгованості 106489 грн.

Колегія суддів погоджується з розрахунком інфляційних втрат, проведеним позивачем, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону. При цьому слід врахувати дані, оприлюднені Державною службою статистики щодо індексу інфляції за вказаний період. Зокрема, сукупний індекс інфляції за період з 12.08 2014 року до 30.06.2017 року становить 1,938, тому інфляційне збільшення основної заборгованості в розмірі 106489 грн. становить 99886,7 грн. (106489 грн. х 1,938 =206376 - 106489). Однак, враховуючи, що позивач просив стягнути лише 96349,12 грн. інфляційних втрат, тому підлягає стягненню саме ця сума.

Відповідачка та її представник в суді першої інстанції не надали заперечень щодо розрахунку інфляційного збільшення основної заборгованості, зробленого позивачем, та не подали іншого розрахунку вказаної заборгованості.

При здійсненні розрахунку суми інфляційних втрат також враховано аналіз практики застосування ст. 625 ЦК України, проведеного Верховним Судом України.

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог від 17.07.2017 року, ФОП ОСОБА_2 на підставі ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідачки також 9359,19 грн. - 3% річних від простроченої суми.

Вирішуючи спір у цій частині, суд стягнув з відповідачки в користь ОСОБА_2 3194 грн. 3% річних за період з 22.06.2015 року до 22.06.2016 року, тобто до надіслання відповідачці претензії.

Однак, з таким висновком суду повністю погодитись неможливо, оскільки в даному випадку та обставина, що ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_4 претензію про повернення боргу не має правового значення при вирішенні спору.

Колегія суддів вважає, що рішення суду про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання щодо заборгованості в розмірі 106489 грн. слід змінити, збільшивши розмір стягнення з 3194 грн. до 9359,19 грн., провівши розрахунок за період з 12.08.2014 р. до 17.07.2017 р. згідно заяви про збільшення позовних вимог від 17.07.2017 року. При цьому слід врахувати кількість днів прострочення, що становить 1071, отже сума 3 % річних складає 9374 грн. Розрахунок здійснено за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Однак, враховуючи, що позивач просив стягнути 3 % річних лише в сумі 9359,19 грн., тому підлягає стягненню саме ця сума (а.с. 214-216 т.1).

Відповідачка та її представник в суді першої інстанції не надали заперечень щодо розрахунку 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання, зробленого позивачем, та не подали іншого розрахунку вказаної заборгованості.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви про збільшення позовних вимог, поданої фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 у березні 2018 року, згідно якої позивач просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором купівлі - продажу за період до 22.03.2018 року, оскільки заява подана з порушенням вимог ч.2 ст. 49 ЦПК України, згідно якої позивач вправі збільшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому слід врахувати, що відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При таких обставинах рішення Чортківського районного суду від 19.10.2018 р. в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 інфляційних втрат слід скасувати, постановивши у цій частині нове судове рішення, яким позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 96349,12 грн. інфляційних втрат, за період з 12.08.2014 року по 30.06.2017 року. Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 в користь відповідача 3 % річних слід змінити, збільшивши розмір стягнення з 3194 грн. до 9359,19 грн. за період з 12.08.2014 року по 17.07.2017 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки 10648,9 грн. штрафу.

Як видно із змісту договору купівлі-продажу від 07.06.2011 р., за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань, що випливають з цього договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 10 процентів від ціни товару, зазначеної в п.4.2 ( п.6.4 договору).

Відповідно до частин 1, 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема в тому числі і сплата неустойки.

Позивач вказав, що за неналежне виконання відповідачкою зобов'язання щодо оплати за переданий товар, відповідно до п. 6.4 договору купівлі - продажу від 07.06.2011 р. сума штрафу становить 10649,90 грн.

Як видно із змісту заяви від 05.04.2018 р., представник відповідачки адвокат ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення штрафу, вказавши, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Під час розгляду справи у суді відповідачка та її представник просили застосувати строк позовної давності до вказаних вимог.

Відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч.5 ст.261 ЦК України).

Враховуючи, що 12.08.2014 р. почався перебіг спеціального строку позовної давності за вимогою про стягнення штрафу, передбаченого п. 6.4 договору купівлі - продажу від 07.06.2011 р., а позов пред'явлено 15.11.2016 р., тому суд правильно відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 подав угоду про надання правової допомоги від 20.04.2017 р., укладену з адвокатом Пасічник А.З.

На підтвердження обсягу, вартості та кількості часу, затраченого адвокатом, надано додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 22.03.2018 р., у якій зазначено, що необхідно сплатити 4775 грн. за послуги адвоката. Також сторони вказали, що проведено розрахунок за надані адвокатом послуги у розмірі 5000 грн.

Разом з тим, відповідно до розділу 3 п. 9 угоди про надання правової допомоги від 20.04.2017 р. сторони погодили, що гонорар сплачується готівкою. У разі проведення розрахунку готівкою адвокат видає квитанцію, що підтверджує факт оплати послуг адвоката.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У матеріалах справи відсутні квитанція чи інші докази, які могли б свідчити про оплату за надання професійної правничої допомоги, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу.

Оскільки апеляційним судом постановлено нове судове рішення, враховуючи принцип пропорційності задоволених позовних вимог, слід провести розподіл судових витрат, збільшивши розмір стягнення з ОСОБА_4 в користь ФОП ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору з 3901 грн. до 6053,84 грн. (4402,97 грн. - понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції + 1650,87 грн. - судовий збір за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Чортківського районного суду від 19.10.2018 р. в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 інфляційних втрат - скасувати.

Постановити у цій частині нове судове рішення, яким позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) 96349,12 грн. (дев'яносто шість тисяч триста сорок дев'ять гривень дванадцять копійок) інфляційних втрат, за період з 12.08.2014 р. по 30.06.2017 р.

Рішення Чортківського районного суду від 19.10.2018 р. в частині стягнення з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) 3 % річних змінити, збільшивши розмір стягнення з 3194 грн. до 9359,19 грн. (дев'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять гривень дев'ятнадцять копійок) за період з 12.08.2014 р. по 17.07.2017 р.

Рішення Чортківського районного суду від 19.10.2018 р.суду в частині стягнення з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_2 ) судових витрат змінити, збільшивши розмір стягнення з 3901 грн. до 6053,84 грн. (шість тисяч п'ятдесят три гривні вісімдесят чотири копійки).

В решті рішення Чортківського районного суду від 19.10.2018 р. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повністю постанова суду апеляційної інстанції складена 11 лютого 2019 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи