Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6431/19 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 19 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Інтер-ріск Україна"

на ухвалу судді Корольовського районного суду м.Житомира Драча Ю.І. від 12 серпня 2019 року, постановлену в м. Житомирі

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №296/6431/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Приватні Інвестиції", Товариства з додатковою відповідальністю "Інтер-ріск Україна", третя особа - Приватний нотаріус КМНО Апатенко Марина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Приватні Інвестиції", Товариства з додатковою відповідальністю "Інтер-ріск Україна", третя особа - Приватний нотаріус КМНО Апатенко Марина Анатоліївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову та просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ТДВ «Інтер-ріск Україна» із забороною останньому або іншим особам вчиняти буд-які дії, спрямовані на її відчуження у будь-який спосіб, передавати в платне або безоплатне користування та/або управління іншому відповідачу або третім особам до набрання рішенням по суті справи законної сили.

Необхідність такого забезпечення обґрунтовував тим, що між сторонами існує спір з приводу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка перебувала в іпотеці та належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він є єдиним спадкоємцем померлої. Проте, під час оформлення спадщини спірну квартиру було відчужено іпотекодержателем - ТОВ ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу на користь ТДВ «Інтер-ріск Україна», яка в подальшому може відчужити зазначену вище квартиру іншій особі. Тому вважає, що незастосування заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2019 року заяву задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ТДВ «Інтер-ріск Україна». Заборонено ТДВ «Інтер-ріск Україна» або іншим особам вчиняти будь-які, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 у будь-який спосіб, передавати в платне або безоплатне користування та/або управління іншому відповідачу або третім особам до набрання рішенням по суті справи законної сили.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ТОВ "Інтер-ріск Україна" подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт просить ухвалу скасувати та постановити нову - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. На думку апелянта, заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та взагалі нівелюють право власності ТДВ «Інтер-Ріск Україна» на спірне нерухоме майно.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Зокрема, колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до статей 149, 150 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пп.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до ч.2 вказаної статті суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Разом з тим, необхідність вжиття декількох заходів забезпечення позову має бути мотивована судом.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існує спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

Так, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно існує спір з приводу визнання недійсним договору купівлі продажу квартири квартири АДРЕСА_1 , яку позивач отримав у спадщину та яку ТОВ «ФК Приватні інвестиції» продало ТОВ «Інтер ріск Україна» без повідомлення позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що у разі незастосування заходів забезпечення позову, існує реальна можливість відчуження майна, що є предметом оспорюваного правочину, а відтак і утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Проте визначаючи види заходів забезпечення позову, суд припустився помилки, оскільки належним чином не оцінив обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття декількох заходів, не з`ясував співрозмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття декількох заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Так, наявність самого по собі позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в жодному разі не може бути підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони користуватись спірним майном його законному власнику з огляду на те, що право власності ТДВ «»Інтер-ріск Україна» на цю квартиру позивачем не оспорюється, а предметом спору є лише виключно договірно-правові відносини стосовно дійсності договору купівлі-продажу.

Виходячи із наведеного, предмету та підстав позову, колегія суддів вважає, що достатнім забезпечувальним заходом буде лише накладення арешту на майно, який сам по собі передбачає заборону відчуження його іншим особам.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку прийняття заяви про забезпечення позову не заслуговують на увагу, оскільки вказане питання вирішено судом першої інстанції на відповідному процесуальному етапі.

Таким чином ухвала суду першої інстанції постановлена із порушенням норм процесуального законодавства та в розумінні положень ст. 376 підлягає скасуванню в частині накладення заборони вчиняти певні дії із постановлення нового судового рішення в цій частині - про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст.259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Інтер-ріск Україна" задовольнити частково.

Ухвалу судді Корольовського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2019 року скасувати в частині накладення заборони ТДВ «Інтер-ріск Україна» або іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 у будь-який спосіб, передавати в платне або безоплатне користування та/або управління іншому відповідачу або третім особам до набрання рішенням по суті справи законної сили та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення - про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді