Провадження № 2/234/300/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2019 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі: головуючого судді Сухоручко Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання Харькової Т.С.,

справа № 234/12909/18; провадження № 2/234/300/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )

до

ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )

ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )

третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради (юридична адреса: Донецька область, м. Краматорськ, пл. Миру, 2),

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.08.2018 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідачів, третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку значаться зареєстрованими його колишня дружина - ОСОБА_3 , разом із дітьми - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . З вересня 2009 року вони в будинку не проживають, їх речей в будинку немає. Мешкають в іншому житловому приміщенні. Однак, з реєстрації в добровільному порядку вони не знімаються, чим перешкоджають йому, як власнику житла, вільно розпоряджатися належною йому власністю. Просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додатково представник показала, що в теперішній час відповідач, разом із дітьми, мешкає в м.Севастополь, однак підтверджуючі документи відсутні. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

В судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування Краматорської міської ради Сіняк Є.В. показав, що вважає позов обгрунтованим частково та просить відмовити в частині позовних вимог про зняття з реєстрації неповнолітнього ОСОБА_4 для захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 11.01.2019 року, провадження про справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

РОЗГЛЯНУВШИ МАТЕРІАЛИ ЦИВІЛЬНОЇ СПРАВИ, СУД ВСТАНОВИВ:

Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Згідно копій договору дарування від 13.01.2001 року, технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в КП «БТІ» під № 10307 від 22.01.2001р. (а.с.11,16-20).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 09.03.2010р., шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано 16.09.2009р., актовий запис 476. (а.с.7).

Згідно копії домової книги, в будинку АДРЕСА_1 значать зареєстрованими позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 разом із дітьми ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с.12-15).

Згідно акту № 12 Ясногірської селищної Ради від 08.08.2018р., відповідач ОСОБА_3 разом із дітьми ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не проживають в АДРЕСА_1 , з 2005 року, їх речей в будинку немає. Вказані обставини підтверджують сусіди ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.10).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

У частині 4 цієї статті зазначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК.

Відповідач ОСОБА_3 є членом сім`ї позивача (його колишньою дружиною) і не проживає у будинку з 2005 року, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є членом сім`ї позивача (його дочкою) і не проживає у будинку з 2005 року, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами, також, не укладалось.

Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набули право користування спірним домоволодінням як члени сім`ї власника будинку, власник будинку не мав заперечень щодо їх вселення у будинок, їх місце проживання було зареєстроване у цьому будинку та мало характер постійного. Вони мали з власником спільний побут та вели спільне господарство, проживали у будинку тривалий час. Будь-якого особливого порядку користування житловим приміщенням при їх вселенні встановлено не було.

Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не проживають в спірному домоволодінні більше одного року.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положення ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, тривала відсутність відповідачів за місцем реєстрації свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, а матеріали справи свідчать про те, що відповідачі не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і, в свою чергу, буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню, оскільки відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше одного року, поважні причини відсутності за місцем реєстрації у відповідачів відсутні, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що причиною для звернення до суду є те, що відповідачка разом з сином не проживають у вказаному будинку з 2005 року, добровільно з реєстрації не знялись.

При цьому позивач не вказує, яким чином впливає відсутність дитини у будинку понад встановлені законом строки на будь-які права позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно ч.2 ст.18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Відповідно до статті 27 Конвенції «Про права дитини», які закріплюють право кожної дитині на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як зазначено у ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

ОСОБА_4 у розумінні вимог ст. 3 СК України та ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР є членом сім`ї позивача, який є власником будинку.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до неповнолітнього ОСОБА_4 та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання ОСОБА_4 без поважних причин понад один рік в будинку позивача.

Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що малолітній ОСОБА_4 не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між його батьками і його проживання разом з матір`ю.

Враховуючи неповнолітній вік ОСОБА_4 , суду не надані докази щодо самостійного обрання останнім місця проживання, тому факт його непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, яке належить його батьку, та у якому зареєстрований та проживає його батько.

Крім того, під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання неповнолітнього сина у належному йому будинку.

Такого висновку дійшов ВС у своїй постанові від 22 листопада 2018 року № 591/4595/16-ц.

Також, суд враховує пояснення представника органу опіки та піклування Краматорської міської ради, надані в судовому засіданні, відповідно до яких орган опіки та піклування вважає недоцільним визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Як встановлено у судовому засіданні, спору між сторонами щодо місця проживання дитини немає, дитина проживає з відповідачкою ОСОБА_3 .

Окрім того, суд вважає необхідним зазначити, що для зміни реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 сторони, дійшовши згоди, не позбавлені можливості згідно встановленого законом порядку звернутися до відповідного реєстраційного органу.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання втратившим право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , неповнолітнього ОСОБА_4 , не підлягають задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в рівних частках, слід стягнути судовий збір на загальну суму 704,80 грн., тобто по 352,40 грн. з кожного, оскільки солідарне стягнення судових витрат не передбачено діючим законодавством.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.317,321,383,391,396,405 ЦК України, ст.41 Конституції України, ст.64 ЖК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією "Про права дитини" суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було врученим у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ).

Третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради, розташований за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, пл. Миру, 2 .

Суддя Краматорського міського

суду Донецької області Ю.О. Сухоручко