Провадження № 2/161/449/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

28 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Кирилюк В.Ф., за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

08 листопада 2018 року на адресу суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09 жовтня 2017 року відповідач взяла у позивача в борг 16 792,00 грн., з терміном повернення до 19 жовтня 2017 року, про що в той же день видала відповідну розписку. У вказаній розписці відповідач крім того зобов'язувалася у разі порушенням взятого на себе зобов'язання сплачувати відсотки за користування коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, а також пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення платежу.

Відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року №161/16973/17 з відповідача стягнуто основну суму боргу у розмірі 16 792,00 грн., відсотки за користування коштами в сумі 663,40 грн., пеню за несвоєчасне повернення коштів в розмірі 8 899,76 грн., а всього 26 355,16 грн. за період з 19 жовтня 2017 року по 11 грудня 2017 року.

Однак вказане рішення суду наразі виконано частково на суму 7 306,50 грн.

З наведених мотивів та підстав позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача:

1) 3% річних за період з 12 грудня 2017 року по 05 листопада 2018 року у розмірі 531,00 грн.;

2) відсотки за користування чужими коштами за період з 12 грудня 2017 року по 05 листопада 2018 року у розмірі 5 946,85 грн.;

3) інфляційне збільшення боргу за період з 12 грудня 2017 року по 05 листопада 2018 року у розмірі 1 311,81 грн.;

4) пеню у розмірі 64 775,69 грн. за період з 12 грудня 2017 року по 05 листопада 2018 року.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив.

Відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином поштою.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з'явилася в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 09 жовтня 2017 року надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16 792 гривні. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем було написано розписку, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язувалась повернути борг в сумі 16 792 гривні до 19 жовтня 2017 року. Крім того, відповідач зобов'язувалась в разі порушення строку повернення грошей сплатити відсотки за користування коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення коштів та пеню в розмірі 1% за кожний день прострочення платежу (а.с. 6).

Вказані обставини встановлені заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року у цивільній справі №161/16973/17, яке ухвалено у спорі між тими ж сторонами, а отже додатковому доказуванню не підлягають.

З матеріалів справи слідує, що вказаним заочним рішенням суду з відповідача стягнуто основну суму боргу у розмірі 16 792,00 грн., відсотки за користування коштами в сумі 663,40 грн., пеню за несвоєчасне повернення коштів в розмірі 8 899,76 грн., а всього 26 355,16 грн. за період з 19 жовтня 2017 року по 11 грудня 2017 року (а.с.8-10).

Позивач скористався своїм правом на звернення судового рішення до примусового виконання. В ході виконавчого провадження №56514730, яке здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Шульженком Ігорем Сергійовичем, з відповідача було стягнуто 7 306,50 грн., які перераховані позивачу (а.с.15-19).

Станом на день розгляду справи у суді доказів повного виконання грошового зобов'язання за укладеним договором позики, відповідач суду не надала.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13.

Оскільки в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія розписки, яка видана відповідачем, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір позики.

Однак, суд вважає помилковою позицію позивача щодо можливості одночасного стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, а також 3% процентів річних передбачених ст.625 ЦК України з наступних підстав.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року №910/10156/17.

У розглядуваному випадку сторони договору позики встановили не проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, у розумінні ст. 1048 ЦК України, а саме проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами, які визначені у ст.625 ЦК України.

Це слідує з того, що у спірній розписці відповідач вказала, що сплачує проценти у розмірі подвійної облікової ставки НБУ «у разі порушення строку повернення коштів», тобто передбачала розмір процентів у разі порушення нею грошового зобов'язання (неправомірного користування коштами).

Зі змісту розписки слідує, що сторони не встановлювали в ньому процентів за правомірне користування коштами на період строку надання позики (ст.1048 ЦК України).

Отже, в розглядуваному випадку, на підставі ст.625 ЦК України можливо стягнути лише проценти за неправомірне користування коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, як сторони визначили в укладеному договорів позики, а тому відсутні підстави для додаткового стягнення ще 3% річних, оскільки це один і той самий вид відсотків.

Також суд знаходить підставними доводи позивача про стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання було визначено в національній валюті, а отже в цих правовідносинах допускається стягнення інфляційних втрат.

Однак, суд не може погодитися з обґрунтованістю позовних вимог про стягнення пені, з наступних підстав.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року №202/4494/16-ц.

Оскільки разом з порушенням відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання та закінченням строку надання позики за укладеним договором правовідносини між сторонами стали охоронними, суд дійшов висновку, що у розглядуваному випадку нарахування будь-яких штрафних санкцій (пені) після закінчення строку дії договору є неправомірним, а з відповідача лише можливо стягнути проценти річних за неправомірне використання коштів та інфляційні втрати в порядку, передбаченому ст.625 ЦК України.

Додатково в цій частині суд вважає за необхідним зауважити, що навіть якщо припустити правомірність нарахування позивачем пені відповідачу, то відповідач за вказане цивільне правопорушення (неповернення суму боргу у розмірі 16 792,00 грн. у строк до 19 жовтня 2017 року) вже був притягнутий до цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення з нього неустойки у формі пені згідно заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року у цивільній справі №161/16973/17.

Повторне стягнення пені, тобто повторне притягнення до цивільно-правової відповідальності за одне й теж правопорушення, згідно ст.61 Конституції України забороняється, що є додатковою підставою для відмови у позові в цій частині.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що правомірними та обґрунтованими є лише позовні вимоги про стягнення:

1) процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ;

2) інфляційних втрат.

Решта позовних вимог, а саме про стягнення 3% річних та пені є необґрунтованими з підстав викладених судом вище.

Однак, перевіривши наданий позивачем розрахунок позовних вимог суд дійшов висновку, що він виконаний невірно, оскільки базою розрахунку взята не сума основного боргу у розмірі 16 792,00 грн., а сума 19 688,00 грн., яка включає в себе не тільки основний борг, а також і проценти та пеню стягнуту заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року у цивільній справі №161/16973/17.

Суд зауважує, що чинним цивільним законодавством не передбачено нарахування процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат на проценти річних та пеню. Базою розрахунку, відповідно до приписів ст.625 ЦК України, в даному випадку буде саме основна сума боргу.

З матеріалів справи слідує, що із стягнутих заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року у цивільній справі №161/16973/17 сум у загальному розмірі 26 355,16 грн. (з яких основна сума боргу - 16 792,00 грн., пеня - 8 899,76 грн., проценти - 663,40 грн.), наразі примусово стягнуто з відповідача 7 306,50 грн. (а.с.19).

Статтею 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, з урахуванням приписів ст.534 ЦК України, із стягнутих з відповідача 7 306,50 грн. - 663,40 грн повинні спрямовуватися на погашення стягнених рішенням суду відсотків, а 6643,10 грн. - на погашення пені.

Основна сума боргу у даному випадку залишилася без змін у розмірі 16 792,00 грн.

Отже, судом самостійно здійснюється розрахунок належних до стягнення сум використовуючи в якості бази нарахування суму основного боргу у розмірі 16 792,00 грн.

Розрахунок процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Проценти
12.12.201714.12.2017316 792.0013.52737.26
15.12.201725.01.2.0014.529560.35
26.01.201801.03.2.001632515.26
02.03.201812.07.22.0017342 080.37
13.07.201806.09.2.0017.535901.71
07.09.201805.11.2.001836993.72
Всього: 5 088.67

Розрахунок інфляційних збитків

Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції
Грудень 2017 - Вересень 2018101 101.5 100.9 101.1 100.8 100 100 100 101.9107.4116 792.0018 036.291 244.29
Всього: 1 244.29

Отже, на підставі вищевикладеного, суд задовольняє позовні вимоги частково, а саме стягує з відповідача на користь позивача за період з 12.12.2017 по 05.11.2018 наступні суми:

1) відсотки за неправомірне використання чужих грошових коштів у розмірі 5 088,67 грн.;

2) інфляційні втрати у розмірі 1 244,29 грн.

Решта позовних вимог є необґрунтованими та до стягнення не підляють.

З врахування приписів ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 63,33 грн. (725,65 грн. х (6332,96 грн / 72 565,35 грн.))

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 141, 265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за неправомірне використання чужих грошових коштів у розмірі 5 088,67 грн. (п'ять тисяч вісімдесят вісім гривень шістдесят сім копійок), а також інфляційні втрати у розмірі 1 244,29 грн. (одна тисяча двісті сорок чотири гривні двадцять дев'ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 63,33 грн. (шістдесят три гривні тридцять три копійки).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1, який проживає за адресою АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідачем у справі є ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено та підписано 07 лютого 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк