справа № 761/2186/19 головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця». Просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за липень 2016 року в розмірі 1970,72 грн.; за березень 2017 року в сумі 3 327,95 грн.; за квітень 2017 року в сумі 2 193,07 грн.; за травень 2017 року в сумі 761,24 грн.; нараховану, але не виплачену заборгованість з оплати щорічної відпустки за лютий 2017 року в сумі 1 700,00 грн.; нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, а саме за 4 дні - 767,24 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 1 800,11 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11.05.2017 року по 08.01.2019 року в сумі 95 199,50 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що перебувала у трудових відносинах з державним підприємством «Донецька залізниця» з 31.08.2012 року.

10 травня 2017 року її було звільнено на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін та видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати за період: за липень 2016 року, за березень -травень 2017 року, компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

Вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати є невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, позивач вважає, що відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, на її користь з відповідача підлягає стягненню сума компенсації у розмірі 1800,11 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 9 952 гривни 98 копійок; компенсацію за порушення термінів виплати заробітної плати в сумі 1 800 гривень 11 копійок; судовий збір в розмірі 768,40 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 з вказаним судовим рішенням не погодилася та через представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення середнього заробітку ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до порушення прав позивача. Просила скасувати вказане рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку та ухвалити нове рішення, яким позовної вимоги задовольнити повністю посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 107 719,83 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 31 серпня 2012 року ОСОБА_1 працювала в державному підприємстві «Донецька залізниця» (Наказ № 136/ос від 31.08.2012 року) (а.с.12).

17.07.2014 року згідно наказу № 93/ос позивач переведена на посаду інженера - електроніка 3 категорії відділу технічного обслуговування АРМів ДП «Донецька залізниця» (а.с.13)

З 01 серпня 2016 року згідно наказу № 1/ос від 29 липня 2016 року, у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» з ОСОБА_1 продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інженера - електроніка 3 категорії відділу технічного обслуговування АРМів з окладом у розмірі 4115,00 грн. виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця"(а.с.18).

З 01 березня 2017 року згідно наказу № 21/ІОЦ від 21 березня 2017 року на підставі наказу голови правління ПАТ «Українська залізниця» від 20.03.2017р. № 154 ОСОБА_1 було збільшено оклад до 5144,00грн. (а.с.23-26).

З 20 березня 2017 року згідно з наказом №19/ІОЦ від 17 березня 2017 року робітникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» відповідно до наказу від 17 березня 2017 року № 236/ДНД було встановлено простій (а.с. 27-28).

10 травні 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 10 травня 2017 року № 37/ос. (а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за порушення термінів виплати заробітної плати суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі, позовні вимоги в цій частині є доведеними належними і допустимими доказами, а відповідач, у свою чергу, не надав суду доказів відсутності у нього табелів робочого часу та неможливості здійснити розрахунок при звільненні вчасно, тому, підлягають до задоволення.

В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з того, у відповідності до положень Закону України «Про торгово-промислові палати» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини. Суд вважав, що наданий Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати № №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року не є тим, документом, який у відповідності до положень Закону підтверджує наявність форс-мажорних обставин, проте суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутня вина відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати та непроведенні розрахунку при звільненні, так як частина території Донецької області є тимчасово окупованою, а тому суд вважав, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, визнаючи поданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати № №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року неналежним доказом відсутності вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні, з чим колегія суддів погоджується, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позивних вимог з підстав того, що частина території Донецької області є тимчасово окупованою, а тому вина відповідача відсутня.

Такий висновок суду першої інстанції на думку колегії суддів є необґрунтованим, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач знаходиться в м. Києві, а його посилання на відсутність табелів робочого часу та неможливість проведення розрахунку з позивачем не доведені жодним належним та допустимим доказом, що було встановлено судом першої інстанції при задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку з відповідача ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, встановленим судом, а тому, підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове судове рішення в цій частині апеляційний суд виходить з того, що наявність заборгованості і факт проведення несвоєчасного розрахунку з позивачем безспірно встановлено судом і в цій частині сторони з рішенням суду погодилися, належних та допустимих доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті не надано, а отже, дана обставина є недоведеною.

Тому, враховуючи, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, а під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за можливе рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2017 року по 08.01.2019 року в розмірі 95 199, 50 грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт-позивач звільнена від сплати судового збору, а тому, судовий збір стягується з відповідача на користь держави у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог, що становить 1428, 00 грн. (150% від 952 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробіткуза час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.05.2017 року по 08.01.2019 року в розмірі 95 199 (дев`яносто п`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 50 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 428 (одна тисяча чотириста двадцять вісім) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Є.М. Суханова

С.В. Лівінський