ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3802/17 Номер провадження 22-ц/814/298/19Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

секретаря Ткаченко Т.І.,

за участі позивача ОСОБА_2, адвокатів Черевичної Ю.О., Яресько Н.В.

третьої особи Горященка А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного навчального закладу «Полтавське вище міжрегіональне професійне училище» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_2 до Полтавського вищого міжрегіонального професійного училища про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом. Вказувала, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 14 лютого 2017 року наказом № 68, у зв'язку із службовою перевіркою, за систематичні грубі порушення, що виявились у неналежному виконанні своїх посадових обов'язків та порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» позивачу було оголошено догану. 30 березня 2017 року наказом №157 позивача було звільнено з посади 0,5 ставки інспектора з кадрів за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором, за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Із вказаними діями відповідача позивач не згодна, вважає накази необґрунтованими і незаконними.

Окрім цього, позивач вважає, що адміністрація установи порушила законодавство про оплату праці, оскільки на позивача, як інспектора з кадрів, були покладені обов'язки щодо ведення військового обліку, а тому керівництво установи повинно було позивачу за це нараховувати 50% від ставки інспектора з кадрів, однак, вказані вимоги Постанови КМУ №921 від 07 грудня 2016 року директором не виконувались і зазначену доплату не проводили, незважаючи на те, що обов'язки військового обліку на позивача були покладені ще з грудня 2016 року.

Також позивач вказувала, що незаконне звільнення завдало їй моральну шкоди, яку вона оцінює у розмірі 5000 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ № 68 від 14 лютого 2017 року про оголошення їй догани за систематичне порушення своїх обов'язків;

визнати незаконним та скасувати наказ №157 від 30 березня 2017 року про її звільнення на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, поновивши на роботі у Полтавському вищому міжрегіональному професійному училищі на посаді 0,5 ставки інспектора з кадрів;

стягнути з відповідача на її користь 5 360 грн. за порушення оплати праці за військовий облік в період з 22 грудня по 30 березня 2017 року, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 березня 2017 року по 29 серпня 2017 року у сумі 8 000 грн, а також стягнути за вказаний період часу, як середній заробіток, кошти, які позивач повинна була отримувати за військовий облік у сумі 8 000 грн.;

стягнути з відповідача компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Позов ОСОБА_2 до Полтавського вищого міжрегіонального професійного училища задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №68 від 14 лютого 2017 року про оголошення ОСОБА_2 догани за систематичне порушення своїх обов'язків.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 157від 30 березня 2017року про звільнення з роботи ОСОБА_2 на підставі п.3 ст.40 КЗпП України з посади інспектора з кадрів за сумісництвом на 0,5 ставки Полтавського вищого міжрегіонального професійного училища.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора з кадрів за сумісництвом на 0,5 ставки Полтавського вищого міжрегіонального професійного училища.

Стягнуто з Полтавського вищого міжрегіонального професійного училища на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 березня 2017 року по 07 листопада 2018 року, у розмірі 32 080 грн.

Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 1600 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Полтавського вищого міжрегіонального професійного училища на користь держави судовий збір у розмірі 7 048 грн.

Рішення оскаржив відповідач, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вважає, що позивач звернувся до суду із пропуском строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. Також не погоджується із рішенням суду в частині розрахунку судового збору.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з підстав, передбачених ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 1974 року перебувала у трудових відносинах з Полтавським вищим міжрегіональним професійним училищем, працюючи на різних посадах та 04 вересня 2002 року була переведена на посаду 0,5 ставки інспектора з кадрів.

14 лютого 2017 року ОСОБА_2 була притягнена до дисциплінарної відповідальності та їй була винесена догана.

Підставою для видачі даного наказу став акт службової перевірки, систематичні грубі порушення, що виявилися в неналежному виконанні своїх посадових обов'язків та порушенні вимог Закону України «Про звернення громадян».

Наказом від 30 березня 2017 року за №157 ОСОБА_2, інспектор з кадрів за сумісництвом на 0,5 ставки, було звільнено з посади 30 березня 2017 року за систематичне невиконання нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором за п. 3 ч. 40КЗпП України.

Підставою для звільнення слугували: акт службової перевірки від 21 березня 2017 року, акт відмови від надання пояснень від 21 березня 2017 року, згода профспілкового комітету на подання про звільнення, копія наказу від 14 лютого 2017 року № 68 про догану.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду з даним позовом сплинув, однак, підлягає поновленню, оскільки пропущений із поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Стаття 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги обмежуються незгодою скаржника із рішенням суду першої інстанції в частині поновлення позивачці строку для звернення до суду із даним позовом і в частині покладеного на нього судового збору, а тому, суд апеляційної інстанції, діючи в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, повноважень - не перевіряє рішення суду першої інстанції поза межами оскарження.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що із наказами про оголошення догани від 14 лютого 2017 року і наказом про звільнення ОСОБА_2 була ознайомлена в день винесення, про що свідчить власноруч поставлений підпис.

До суду із вказаним позовом ОСОБА_2 звернулась 15 травня 2017 року, тобто із пропуском встановлених законом строків.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Так, заявляючи клопотання про поновлення строку, позивач зазначала, що, вважаючи свої трудові права порушеними, оскаржувала накази до Управління держпраці у Полтавській області, у зв'язку з чим пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України строк. На підтвердження вказаних обставин, позивачем долучено до матеріалів справи відповідь вищезгаданої установи на її звернення, в якій їй було рекомендовано звернутися з відповідним позовом до суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду, що позивачем було доведено поважність причин пропуску строку, встановленого в статті 233 КЗпП України, оскільки, ОСОБА_2, вважаючи свою трудові права порушеними, вживала заходів щодо їх захисту в позасудовому порядку. Після вичерпання таких позасудових способів захисту права позивач звернулась до суду.

Зазначені висновки узгоджуються із постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 212/4229/16-ц, в якій суд касаційної інстанції визнав, що доведення факту вчинення позивачем дій щодо позасудових способів захисту права можна розцінювати, як поважну підставу для пропуску строку для звернення із позовом до суду.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції було невірно розраховано розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Так, беручи до уваги об'єм задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає відшкодуванню судовий збір за розгляд двох немайнових вимог (визнання незаконними і скасування наказів) і однієї майнової вимоги про стягнення належних виплат, які, з урахуванням ставок, що діяли на момент подачі позову, підлягали оплаті судовим збором по 640 грн. за кожну (п. 1.1. 1.2. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що в загальному розмірі становить 1 920 грн.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення питання стягнення судового збору, ухваливши в цій частині нове рішення, в іншій частині рішення суду є обґрунтованим і законим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Полтавське вище міжрегіональне професійне училище» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року скасувати в частині судових витрат. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Державного навчального закладу «Полтавське вище міжрегіональне професійне училище» на користь держави 1 920 грн. судового збору.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л. І. Пилипчук

О. В. Чумак