ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1728/19 Справа № 204/3047/17 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 серпня 2007 року, серії та номер 1909, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 недійсним; визнати протиправним та скасувати рішення від 14 травня 2014 року, індексний номер: 13037634 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: склад хімцеху літ. Е-1 з прибудовою літ. е-1 поз. 1,2, загальною площею 372,7кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Прикордонна, буд. 44, зареєстрованого державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 5648747 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно, а саме: склад хімцеху літ. Е-1 з прибудовою літ. е-1 поз. 1,2, загальною площею 372,7кв.м., що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Прикордонна, буд. 44.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 24 травня 2007 року між ним та ТОВ «Стілмет» було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна. У подальшому, 12 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк»), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стілко ЛТД» (далі ТОВ «Стілко ЛТД») укладено кредитний договір № 1573, відповідно до якого банк за наявності вільних грошових коштів зобовязався надати кредит у формі відновлювальної кредитної лінії на поповнення обігових коштів в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки та винагороду у встановлені вказаним договором строки. 22 серпня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки № 1573/ДЗ-3, відповідно до умов якого в якості забезпечення виконання зобовязань ТОВ «Стілко ЛТД» позивач передав в іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк» нерухоме майно, а саме: склад хімцеху літ. Е-1 з прибудовою літ. е-1 поз. 1,2, загальною площею 372,7кв.м., по вул. Прикордонній, буд, 44 у м. Дніпропетровську. У 2016 році позивачу стало відомо, що право власності на переданий в іпотеку обєкт нерухомого майна належить ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте позивач стверджує, що жодного договору про задоволення вимог іпотекодержателя ним не укладалося та особисто не підписувалося. У звязку з чим, позивач вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку було здійснено шляхом підроблення підпису на згаданому договорі, а відтак такий договір повинен бути визнаний недійсним, а відповідний запис про реєстрацію права власності скасований.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 серпня 2007 року, серії та номер 1909, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, недійсним.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 5648747 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно, а саме: склад хімцеху літ. Е-1 з прибудовою літ. е-1 поз. 1,2, загальною площею 372,7кв.м., що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Прикордонна, буд. 44.

Розподілено судові витрати.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року заяву банку про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Так, апелянт зазначив, що судом не дано оцінки встановленому у висновку експерта факту отримання позивачем під підпис нотаріально оформленого документу, що спростовує позицію позивача про те, що спірний договір був підписаний не ним, оскільки нотаріус видає під підпис договір стороні правочину. Крім того, судом не взтяо до уваги, що почеркознавча експертиза була проведена з порушенням реконмендацій щодо її проведення, а саме вільні зразки не відповідають обєкту дослідження за датою, формою документа та цільовим призначенням, тобто висновок експертизи є недопустимим доказом у справі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 24 травня 2007 року, ТОВ «Стілмет» було передано у власність позивачу наступне нерухоме майно: склад хімцеху літ. Е-1 з прибудовою літ. е-1 поз. 1,2, загальною площею 372,7кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Прикордонна, буд. 44 (а.с. 23-25).

12 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ТОВ «Стілко ЛТД» було укладено кредитний договір №1573, відповідно до умов якого банк надав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 384 000 доларів США для поповнення обігових коштів строком до 12 липня 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,6% річних (а.с. 10-17). Додатковими угодами №1 від 22 серпня 2007 року та №2 від 06 лютого 2009 року до вказаного договору було внесено зміни, а саме збільшено кредитний ліміт до суми 500 000 доларів США та розмір відсотків за його користування до 19,1 % річних (а.с. 18-19).

22 серпня 2007 року між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір іпотеки №1573/ДЗ-З, відповідно до умов якого в якості забезпечення виконання ТОВ «Стілко ЛТД» своїх зобовязань за кредитним договором №1573 від 12 липня 2007 року позивач надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: склад хімцеху літ. Е-1 з прибудовою літ. е-1 поз. 1,2, загальною площею 372,7кв.м., що розташоване по вул. Прикордонній, буд. 44 у м. Дніпропетровську (а.с. 6-9).

Пунктом 24 зазначеного договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.18.6, 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником обєкта нерухомого майна по вулиці Прикордонній, будинок 44, у місті Дніпропетровську зазначено ПАТ КБ «ПриватБанк», при цьому підставою виникнення права власності є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 1909, виданий 22 серпня 2007 року приватним нотаріусом ОСОБА_2, який він не підписував, а відтак, такий договір повинен бути визнаний недійсним, а відповідний запис про реєстрацію права власності скасований.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що висновком експерта від 12 лютого 2018 року № 6019-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи було встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 серпня 2007 року підписала інша особа з наслідуванням справжнього підпису позивача, що є підставою для визнання його недійсним та задоволення інших позовних вимог, які випливають з недійсності договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двох- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину на його вчинення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу дійсності підпису позивача ОСОБА_1 у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 серпня 2007 року, укладеному між ОСОБА_1О та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого за номером № 1909.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобовязаний належним чином мотивувати зазначені процесуальні дії, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обовязковим за таких обставин та за таких умов.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 84 ЦПК України обумовлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи встановлено, що висновком експерта від 12 лютого 2018 року № 6019-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в загальній графі «Іпотекодавець» договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1О та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого за номером № 1909, виконаний не позивачем, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису; підпис від імені позивача в графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документу» за реєстрованим № 1909 від 22 серпня 2008 року в справі № 2-27 том № 4 реєстр для нотаріальних дій приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, - виконаний самим позивачем (а.с.135-146).

Тобто наведені обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 не підписував договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 22 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_1О та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрований за номером № 1909, що свідчить про його недійсність.

За наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, колегія суддів вважає правильним висновок суду про задоволення його вимог щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем спірного нерухомого майна.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги банку про те, що судом не дано оцінки встановленому у висновку експерта факту отримання позивачем під підпис нотаріально оформленого документу, що спростовує позицію позивача про те, що спірний договір був підписаний не ним, колегією суддів не береться до уваги, оскільки зобовязання виникають саме з договору, який підписаний іншою особою, а не ОСОБА_1 Факт отримання позивачем даного договору під підпис не може свідчити про підписання ним правочину.

Посилання апелянта на те, що почеркознавча експертиза була проведена з порушенням реконмендацій щодо її проведення, а саме вільні зразки не відповідають обєкту дослідження за датою, формою документа та цільовим призначенням, тобто висновок експертизи є недопустимим доказом у справі, не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду, оскільки банк своїм правом заявити повторну експертизу не скористався.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є правильним, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

ОСОБА_4