справа № 2-4688/11 головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
провадження № 22-ц/824/9301/2019 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, стягувач - ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_3 , Франківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою та просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Святошинським районним судом міста Києва по цивільній справі № 2-4688/11 від 14 червня 2011 року.

Заява обґрунтована тим, що обов`язок ОСОБА_2 як боржника по сплаті аліментів відсутній, оскільки дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 31 серпня 2013 року постійно проживає з ним і знаходиться на його утриманні. Заявник несе усі витрати, які забезпечують належний рівень життя, навчання та розвитку дочки, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття. Сума коштів, перерахованих ОСОБА_2 в три рази перевищує суму заборгованості по сплаті присуджених судом аліментів.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги стягувач зазначає, що заява ОСОБА_2 не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про дату та час розгляду справи. Суд не взяв до уваги клопотання позивача. У матеріалах справи містяться дані, що з 26 червня 2014 року по 14 травня 2015 року ОСОБА_3 навчалася у Національній балетній школі м. Торонто (Канада), тобто, не проживала з батьком. Відповідь Служби у справах дітей також підтверджує невірний висновок суду. Боржник не лише не утримував доньку, а й не бачився та не спілкувався з нею. Боржник взагалі не виконував рішення суду у справі про стягнення з нього додаткових витрат на дитину. З 26 серпня 2016 року донька навчається і проживає у м. Санкт-Петербург Росія, тобто, не проживає з заявником. ОСОБА_3 короткочасно перебувала на території України у 2017 році загалом 79 днів та у 2018 році загалом 48 днів, що значно менше 180 днів на рік, що дало би законні підстави ОСОБА_2 стверджувати про проживання дитини з батьком. Суд зробив невірний висновок щодо проживання дитини з заявником. Суд не досліджував обставини, пов`язані з оплатою боржником витрат на утримання дитини за період 2017-2018 років. Державним виконавцем винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2 , а тому стягувачу невідомо, яким чином боржник здійснив внесення коштів у банк на території Російської Федерації. Матеріали справи містять розрахунки заборгованості, згідно яких за боржником рахується значна сума заборгованості по сплаті аліментів з 2010 року. Борг існує з 2010 року і ці кошти вже були витрачені на утримання доньки за цільовим призначенням, на даний час не є власністю позивача, а належать відповідачу, як понесені раніше витрати на їжу, одяг, взуття, лікування та оздоровлення ОСОБА_3 . Отриманих аліментів не було, заява повнолітньої ОСОБА_3 , згідно з якою остання вважає, що кошти, отримані від батька згідно умов Договору про участь вихованні та утриманні дитини, не дає правових підстав суду визнавати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та фактично змінювати сторону у виконавчому провадженні на повнолітню особу ОСОБА_3 . ОСОБА_3 не є правонаступником стягувача, а є дитиною, на утримання якої присуджено аліменти. При цьому, стягувач уже понесла витрати на утримання дитини. Суд проігнорував такі докази у справі як копію розрахунку заборгованості по аліментах від 19 березня 2019 року, внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення, проведення досудового розслідування кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України щодо ОСОБА_2 , постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2019 року. Заборгованість ОСОБА_2 станом на 01 березня 2019 року складає 182 990 грн. 60 коп. Загальна сума трьох відсотків річних, пені, та інфляційних втрат складає 321 687 грн. 42 коп. Заява ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є лише способом уникнути і надалі сплати боргу по виконавчому листу. ОСОБА_2 неодноразово подавав заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, які були предметом судового розгляду, а також позови про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів. Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить визнати дії ОСОБА_2 та його представника зловживанням процесуальними правами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що ОСОБА_1 чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Наданий стягувачем доказ, а саме інформація з приводу перетину кордону ОСОБА_3 , є недопустимим, так як одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Заявник має достатні заощадження, щоб утримувати свою дитину. Дитина не спілкується з матір`ю з власного бажання через те, що мати передусім переслідує власні меркантильні інтереси, а не турбується про дитину. ОСОБА_1 намагається стягнути кошти для власних потреб, а аж ніяк на утримання дитини. Стягувач сама підписала договір, по якому дитина повинна проживати з батьком.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що вона після досягнення повноліття отримала всю суму заборгованості по аліментах на її утримання. ОСОБА_3 постійно проживає з батьком в той час, коли не знаходиться на навчанні, з матір`ю давно не спілкується.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що сплачена боржником ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сума коштів в розмірі 312 515 грн. є достатньою та такою, що свідчить про відсутність обов`язку боржника ОСОБА_2 за виконавчим зобов`язанням щодо виконання судового рішення № 2-4688/11. Зобов`язання боржника відсутні внаслідок добровільного виконання обов`язку. Матеріали цивільної справи не містять відомостей про наявність за заявником заборгованості по сплаті аліментів.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 червня 2011 року рішенням Святошинського районного суду міста Києва позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 100 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 01 листопада 2010 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати, фактично понесенні на утримання дитини в розмірі 1 623 грн. (Т.1, а.с. 141-143).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року, представнику ОСОБА_2 ОСОБА_4 відмовлено у відкритті апеляційного провадження щодо оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2011 року (а.с.193, Т.1).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-4688/11, виданий 14 червня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва на час дії Договору про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення місця тимчасового проживання дитини від 31 серпня 2013 року, а саме за період з 31 серпня 2013 року по 18 лютого 2015 року (Т.4, а.с.9-10). В решті вимог відмовлено.

Приймаючи зазначене рішення в частині відмови в задоволенні заяви, суд виходив з того, що на виконання рішення суду про стягнення аліментів не впливає зміна місця проживання дитини, участь батьків в додаткових витратах на дитину, перебування дитини в спеціальному навчальному закладі.

12 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа Святошинського районного суду № 2-4688/11 від 14 червня 2011 року таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 стала повнолітньою. Оскільки аліменти є власністю дитини, вона має повне право ними розпоряджатися. ОСОБА_3 перебуває на повному утриманні батька. Ним повністю виконано обов`язок з утримання своєї дочки, сума перерахованих ним коштів втричі перевищує розмір аліментів, визначених судом. З 31 серпня 2013 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком та перебуває на повному матеріальному забезпеченні ОСОБА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року заяву задоволено. Визнано виконавчий лист, виданий 14 червня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва по цивільній справі № 2-4688/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення місця тимчасового проживання дитини.

Згідно з п. 1.2 зазначеного договору батьки домовилися про місце тимчасового проживання дитини за адресою фактичного проживання батька: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 4.1, 4.3.2 договору він діє до 18 лютого 2015 року. По досягненню дитиною чотирнадцятирічного віку - місце проживання дитини буде визначено за бажанням самої дитини.

18 січня 2018 року, тобто, після постановлення Святошинським районним судом міста Києва ухвали від 14 квітня 2017 року про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого лист № 2-4688/11, на час дії договору про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення місця тимчасового проживання дитини від 31 серпня 2013 року, ОСОБА_2 подав до суду нотаріально засвідчену заяву доньки ОСОБА_3 , в якій вона зазначила, що з 31 серпня 2013 року вона проживає разом з батьком - ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , а також періодично мешкає в заміському будинку за адресою: АДРЕСА_2 . З 31 серпня 2013 року її утримання та повне матеріальне забезпечення здійснює батько.

Заяви аналогічного змісту були написані ОСОБА_3 та нотаріально посвідчені 02 березня 2019 року та 04 липня 2018 року.

Зазначені заяви узгоджуються з п. 4.3.2 договору, згідно з яким по досягненню дитиною чотирнадцятирічного віку - місце проживання дитини буде визначено за бажанням самої дитини та з ч. 3 ст. 160 СК України, у відповідності до якої, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Обставини проживання ОСОБА_3 разом з батьком також підтверджуються наданими суду першої інстанції:

- Актом підтвердження фактичного місця проживання від 12 січня 2018 року, що був складений депутатом Княжицької сільської ради ОСОБА_5 . в присутності свідків, згідно з яким ОСОБА_3 з 31 серпня 2013 року фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 ;

- Актом підтвердження фактичного місця проживання та житлових умов від 27 вересня 2018 року, що був складений комісією в складі сільського голови Петренка В.І., депутата ОСОБА_5 , спеціаліста служби в справах дітей, сім`ї та молоді ОСОБА_6 , згідно з яким за адресою АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка має власну кімнату, в якій наявні особисті речі дівчини.

Звертаючись 12 квітня 2019 року до суду з зазначеною заявою ОСОБА_2 також вказував, що дитина з 31 серпня 2013 року перебуває на його утриманні, а, відтак, відсутні підстави до стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 .

В якості доказів об`єктивної наявності зазначених обставин заявник надав суду ряд чеків за 2016-2019 роки про перерахування коштів як особисто доньці ОСОБА_3 , так і на рахунки Академії Руського балету ім. А.Я. Ваганової за навчання та проживання.

Надання боржником ОСОБА_2 добровільного утримання своїй доньці ОСОБА_3 підтверджується останньою.

Так, в поданій суду нотаріально посвідченій заяві від 12 січня 2018 року ОСОБА_3 підтверджує, що вона з 31 серпня 2013 року перебуває на повному утриманні батька ОСОБА_2 (т.5, а.с.133).

З поданої до суду першої інстанції заяви ОСОБА_3 від 14 травня 2019 року вбачається, що вона підтверджує отримання нею від батька 312 515 грн. та вважає обов`язок батька зі сплати аліментів виконаним (т.5, а.с.156).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, на адресу суду з Російської Федерації, а саме з АДРЕСА_4 надійшов лист від ОСОБА_3 в якому вона, серед іншого, зазначила, що вона неодноразово вказувала, що постійно проживає з батьком в той час як не знаходиться в «Академії Руського балету». Після закінчення дії договору про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення місця тимчасового проживання дитини, вона вирішила залишитись з батьком, так як він створив всі умови для її комфортного проживання, і вона ні в чому не відчувала потреби, що неодноразово підтверджено актами перевірки житлових умов (т.7, а.с.33).

Згідно з вимогами ст. 180, ч. 3 ст. 183 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Зі змісту зазначених норм закону слідує, що право на отримання аліментів має один з батьків за наявності трьох умов:

· дитина проживає з тим з батьків, хто звернувся за аліментами;

· дитина перебуває на утримані того з батьків, хто звернувся за аліментами;

· другий з батьків в добровільному порядку не виконує свого обов`язку з утримання дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У даному випадку наявними у справі доказами доведено, що ОСОБА_3 перебувала на утриманні батька ОСОБА_2 , на час перебування в Україні проживає з ним. Останній в добровільному порядку, поза межами виконавчого провадження з 31 серпня 2013 року здійснював утримання своєї доньки до досягнення нею повноліття.

Відтак, не дивлячись на те, що ОСОБА_2 допомогу своїй дочці надавав поза межами відкритого виконавчого провадження, своїми діями він виконав свій обов`язок, визначений ст. 180 СК України в добровільному порядку шляхом надання безпосереднього утримання своїй дитині.

За таких обставин, постановляючи ухвалу про задоволення заяви та визнаючи виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зобов`язання боржника припинені внаслідок добровільного виконання обов`язків поза межами виконавчого провадження.

При цьому, посилання апелянта на рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 березня 2018 року у справі № 465/3666/17, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки зі змісту зазначеного рішення вбачається, що предметом спору у цій справі були додаткові витрати на утримання дитини, питання про які не вирішувались рішенням, на підставі якого видано виконавчий лист, про визнання якого таким, що не підлягає виконанню звернувся заявник.

Обставини перебування під час навчання дитини в школі м. Торонто (Канада) сторонами не заперечується, як і факт перебування під час навчання у м. Санкт-Петербург. Зі змісту заяви ОСОБА_2 слідує, що він вказував, що дитина проживала з ним в той час, коли перебувала в Україні.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції зробив невірний висновок про проживання дитини з батьком, оскільки в заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню від 14 червня 2011 року зазначено місце проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_3 , а також посилання при цьому на відповідь Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (№ 103008-647 26 лютого 2015 року) апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки зазначення в 2011 році в заяві, що адресована суду, певної адреси ніяким чином не свідчить, що дочка ОСОБА_3 не проживає з батьком, під час перебування в Україні. Зазначена апелянтом відповідь Служби у справах дітей в матеріалах справи відсутня.

Крім того, факт проживання дочки ОСОБА_3 з батьком підтверджено наданими заявником доказами, а саме актами перевірки місця проживання, змістом заяви заявника, а також заявами самої ОСОБА_3 , яка зазначені обставини підтвердила.

Вказуючи на недостовірність зазначених доказів, примушування дочки до написання зазначених заяв, ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу на підтвердження зазначених фактів, як і не надала доказів протилежного, а саме, що дитина після закінчення дії договору про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення місця тимчасового проживання дитини від 31 серпня 2013 року знову почала проживати з матір`ю та перебувала на повному її утриманні.

Навпаки, з наданої суду ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року (т.6, а.с.72) встановлено «Згідно наявних у матеріалах справи платіжних документів, ОСОБА_2 сплатив за 2016-2017 роки за навчання ОСОБА_3 322000 російських рублів, що еквівалентно 132020,00 грн. відповідно до курсу НБУ; за проживання в інтернаті 5253 російських рублів, що еквівалентно 2153,73 грн. відповідно до курсу НБУ; за харчування 92 000,00 російських рублів, що еквівалентно 37720,00 грн. відповідно до курсу НБУ. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати на харчування дитини та її проживання у інтернаті при Академії не викликані особливими обставинами, та хоч і пов`язані з розвитком конкретних здібностей дитини, однак не можуть бути додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України. Зазначені витрати є повсякденними та охоплюються питанням стягнення аліментів, які ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року.»

Зазначеним судовим рішенням, що в цій частині залишено в силі постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, підтверджено висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_2 виконував свій обов`язок щодо утримання дитини за межами виконавчого провадження шляхом надання утримання безпосередньо ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги в частині, що в наданих суду актах обстеження житлово-побутових умов зазначено, що ОСОБА_2 не працює, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки та обставина, що боржник не працює, об`єктивно не може свідчити, що він не мав можливості утримувати свою дочку та надавати їй допомогу і ніяким чином не впливає на підстави до визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Також апелянт посилається на наявність заборгованості по сплаті аліментів станом на 27 травня 2019 року та вказує, що суд безпідставно вказав в своїй ухвалі про відсутність заборгованості.

Зазначені доводи апеляційної скарги суд не може взяти до уваги в якості підстави до скасування ухвали, оскільки питання наявності, відсутності чи стягнення заборгованості по аліментам не є предметом розгляду в даному випадку. Виконавчий лист визнається таким, що не підлягає виконанню з моменту набрання ухвалою суду законної сили. При цьому, в силу вимог ст. 432 ЦПК України заборгованість за таким виконавчим листом не є перешкодою до вирішення вказаного питання.

Отже, помилкове зазначення судом першої інстанції про відсутність у справі даних про наявну заборгованість по аліментах не впливає на законність та обґрунтованість ухвали суду по суті вирішеного питання.

Серед іншого, апелянт посилається на не дослідження судом обставин, пов`язаних з оплатою за період 2017-2018 років, походженням коштів, яким чином здійснювались ці оплати, з урахуванням нормативних обмежень на перевезення готівки, а банківські відносини між Україною та Росією відсутні.

Однак, зазначені обставини не можуть бути підставою до скасування ухвали суду, оскільки у даному випадку суду надані банківські чеки та квитанції про надання утримання ОСОБА_3 , яка підтвердила його отримання. Доказів на спростування зазначених обставин суду не надано, а, отже, посилання на неможливість надання ОСОБА_2 такого утримання є припущенням сторони. Походження коштів, які надавались батьком дочці у даному випадку значення не має, оскільки це не є предметом спору. З аналогічних підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині наявності обмеження у ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон, оскільки ці обставини ніяким чином не впливають на можливість надання утримання свої дочці.

Доводи апеляційної скарги в частині, що отриманих аліментів не було, заява повнолітньої ОСОБА_3 від 15 травня 2019 року, що кошти отримані від батька це виконаний обов`язок, не дає суду підстав до визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, апеляційний суд відхиляє, оскільки як вірно встановлено судом, зобов`язання боржника припинені внаслідок добровільного виконання обов`язків поза межами виконавчого провадження, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 432 ЦПК України.

Виконання зазначеного обов`язку поза межами виконавчого провадження підтверджується наданими суду доказами, а саме чеками та квитанціями банку (т.6, а.с.136-145), заявами самої ОСОБА_3 та встановлені ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року (т.6, а.с.72).

Доводи апелянта в частині, що ОСОБА_1 вже понесла витрати на утримання дитини, остання не є правонаступником стягувача, який не вибував з виконавчого провадження, боржник фактично просив змінити судове рішення від 14 червня 2011 року та змінити стягувача, апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки з матеріалів справи чітко вбачається, що питання зміни судового рішення чи заміни стягувача у виконавчому провадженні судом не вирішувалось. Надання стягувачем допомоги своїй дочці узгоджується з вимогами ст. 180 СК України, оскільки не дивлячись на те, що судовим рішенням стягнуто аліменти з батька ОСОБА_2 , зазначена обставина не звільняє матір дитини, яка є стягувачем, також утримувати свою дитину.

При цьому, вказуючи, що дитина весь час перебувала саме на її утриманні, ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження зазначених обставин і не змогла їх навести в засіданні суду апеляційної інстанції. У той же час, вже повнолітня дитина ОСОБА_3 вказує суду, що утримання вона отримує виключно від батька.

Посилання апеляційної скарги на внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінальних правопорушень, проведення слідчим Франківського ВП досудового розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, жодного значення для справи, що розглядається, не має, а, відтак, і враховано бути не може, оскільки у відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України виключно вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Доводи апелянта в частині наявності судових рішень про визначення частки боржника в спільному майні, розгляд справ про стягнення з боржника 3% річних, пені та інфляційних є не обґрунтованими, оскільки не стосується питання визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав, зазначених заявником.

Також апелянт вказує, що ОСОБА_2 протягом 5 років подав 16 необґрунтованих та безперспективних позовів чим завдав їй моральної шкоди, що є зловживанням процесуальними правами. Однак, в даному випадку обґрунтованість чи безпідставність поданих боржником звернень до суду вирішується судом, який розглядає такі звернення.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За таких обставин, подача боржником ОСОБА_2 будь-яких інших позовів чи звернень до суду ніяким чином не стосується питання визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а, відтак, не може бути підставою до скасування оскаржуваної ухвали.

Серед іншого апелянт вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме що вона не була повідомлена про час та місце судового розгляду справи.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була обізнана про наявність в провадженні суду зазначеної заяви. Так, 13 травня 2019 року ОСОБА_1 підготувала до суду першої інстанції клопотання, в якому зазначила, що з сайту Святошинського районного суду міста Києва їй відомо, що 15 квітня 2019 року представником ОСОБА_2 подано заяву в порядку виконання судового рішення (т.6, а.с.165).

Будучи обізнаною про наявність судового провадження, ОСОБА_1 вказує, що станом на 13 травня 2019 року вона не мала можливості ознайомитися з матеріалами цивільної справи, оскільки отримала інформацію, що цивільна справа скерована до Верховного Суду.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що зазначена справа з моменту подачі боржником заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню до моменту її розгляду до Верховного Суду не направлялась і в зазначеному суді не перебувала, а, отже, посилання стягувача на неможливість ознайомитися з матеріалами з цих причин є не обґрунтованими.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти lcnaHM"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи обізнаність стягувача про наявність на розгляді в суді заяви ОСОБА_2 , а також, що у відповідності до приписів ст. 432 ЦПК України явка сторін в судове засідання для вирішення зазначеного питання не є обов`язковою, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими.

Крім того, у даному випадку слід зазначити, що право стягувача ОСОБА_1 брати участь в судовому засідання та бути вислуханою судом в повній мірі забезпечено в ході розгляду справи за її апеляційною скаргою.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт мала можливість подати до суду апеляційної інстанції усі наявні у неї докази та заперечення, які, як вона вважає, не мала можливості подати чи заявити суду першої інстанції. Однак, доказів, які б спростовували висновки суду чи могли б на них вплинути до апеляційної скарги не додано.

Долучений до апеляційної скарги лист Прикордонної служби про час та місце перетину кордону ОСОБА_3 на висновки суду першої інстанції ніяким чином не впливає. Отже, посилання на не повідомлення стягувача про час та місце розгляду справи є не тільки безпідставним, а й формальним, оскільки стягувач була обізнана про наявність справи в суді і нею не наведено жодних негативних наслідків, які настали в зв`язку з відсутністю її в судовому засіданні суду першої інстанції.

У рішенні від 23.07.2009 у справі «Сутяжник проти РФ» ЄСПЛ дійшов висновку, що не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване тільки з метою виправлення істотної помилки.

Отже, скасування правильної по суті ухвали суду, яке матиме результатом прийняття апеляційним судом абсолютно аналогічної за змістом постанови, буде проявом правового пуризму при вирішенні питання щодо скасування судового рішення без урахування того, що в подальшому це не призведе до усунення істотних помилок, оскільки не тягне за собою ухвалення іншого за змістом судового рішення.

У поясненнях, які надійшли на адресу апеляційного суду 04 вересня 2019 року, ОСОБА_1 зазначає, що Верховним Судом винесено остаточне рішення про визнання виконавчого листа від 14 червня 2011 року таким, що не підлягає виконанню. ОСОБА_2 просить знову визнати цей виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, ігноруючи рішення Верховного Суду. Отже, на думку, ОСОБА_1 має місце подання декількох позовів до одного й того ж самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав. ОСОБА_1 просила визнати дії ОСОБА_2 та його представника зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Проте, заява, яка подавалася ОСОБА_2 , не є безпідставною, оскільки вона були частково задоволена судами. Крім того, чинним законодавством не заборонено повторне звернення з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з інших підстав чи у разі виникнення нових обставин, наявності нових доказів, які раніше судами не досліджувалися. Таке звернення не може вважатися зловживанням стороною та його представником процесуальними правами.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Отже, наявність ухвали про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню за певний період не є перешкодою для звернення до суду з аналогічною заявою з інших підстав чи з аналогічних підстав за наявності нових доказів та обставин, що впливають на вирішення зазначеного питання.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.