РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Смолій Л.Д.

при секретарі Хлуд І.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та про поділ майна, що є у спільній частковій власності в натурі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, виділ її в натурі та поділ в натурі об`єкта спільної часткової власності незавершеного будівництвом житлового будинку.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є власником Ѕ частини будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду від 17.09.2013 року. Співвласником іншої частини будівельних матеріалів та конструктивних елементів спірного незавершеного будівництвом житлового будинку є відповідач ОСОБА_4 Житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка виділена відповідачу Рішенням ВК Рівненської міської ради від 14 червня 1989 року для будівництва житлового індивідуального будинку. Вважає, що у разі переходу до нього права власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку та виділення його в натурі, поділу і виділу в натурі підлягає також і земельна ділянка, на якій він розміщений. Просить визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки в АДРЕСА_1 та виділити її в натурі згідно висновку щодо технічної моливості поділу об`єкта нерухомого майна № 080 від 14.05.2019 року як для співвласника ІІ, поділити в натурі об`єкт спільної часткової власності - незавершений будівництвом житловий будинок (будівельні матеріали та конструктивні елементи) на АДРЕСА_1 на самостійні об`єкти нерухомого майна згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 080 від 14.05.2019 року, виділивши йому приміщення житлового будинку та господарські будівлі передбачені для співвласника ІІ.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили їх задовільнити. Додатково зазначили, що право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами з відсотком готовності 93% зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.06.2019 року.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з причини пропуску строку позовної давності. Окрім того зазначив, що позивач є власником Ѕ ідеальної частки будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку готовністю 93%, іншими словами власником непойменованих будівельних матеріалів і конструктивних елементів, а не житлового будинку, як об`єкту нерухомого майна, оскільки в експлуатацію спірна будівля не прийнята, державна реєстрація її не проведена. Окрім того зазначає, що відсутні правові підстави для поділу і виділу в натурі частини земельної ділянки, на якій розміщений спірний об`єкт незавершеного будівництва, оскільки дана земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_4 , оскільки набута нею в порядку приватизації.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_5 та просив відмовити йому в задоволенні позовних вимог із причини його пропуску.

Статями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 01.09.2016 року звернувся до суду із даною позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та про поділ майна, що є у спільній частковій власності в натурі, та просить визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки в АДРЕСА_1 , виділити її в натурі та поділити об`єкт спільної часткової власності - незавершений будівництвом житловий будинок (будівельні матеріали та конструктивні елементи) готовністю 93%, в АДРЕСА_1 , виділивши йому в натурі Ѕ його частину, право власності на яку визнано за ним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2013 року.

З наведеного вбачається, що право часткової власності на 1/2 ідеальну частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів - незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 93 % розташованого на земельній ділянці площею 0,0615 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . у ОСОБА_5 виникло з часу набрання згаданим рішенням законної сили - 01 листопада 2013 року. Зважаючи на те, що з позовом про виділ в натурі даної ідеальної частки позивач звернувся 01.09.2016 року трирічного строку позовної давності ним не пропущено. Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 у вересні 2014 року звертався до суду з позовом про усунення йому перешкод в користуванні частиною незавершеного будівництвом спірного житлового будинку, проте рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19 червня 2015 року йому у задоволенні позовних вимог було відмовлено у зв`язку з тим, що без вирішення питання про поділ спільного майна та виділу належної стороні частини незавершеного будівництва в натурі та земельної ділянки, на якій знаходиться незавершена будівля, захистити порушене право позивача неможливо. З наведеного можна зробити висновок, що про спосіб захисту свого права він дізнався саме із згаданого рішення апеляційного суду Рівненської області, яке набрало законної сили 19 червня 2015 року.

Як встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 21.11.1981 року по 28.12.2004 року.

Як встановлено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2013 року, яке набрало законної сили у період перебування сторін у шлюбі ними був збудований житловий будинок у АДРЕСА_1 . Згаданим рішенням у цивільній справі №2-6915/11 визнано будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 93%, за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визначено частки в спільному майні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на будівельні матеріали та конструктивні елементи - незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 93 % розташованого на земельній ділянці площею 0,0615 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 кожному, визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів - незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 93 % розташованого на земельній ділянці площею 0,0615 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Дане право власності ОСОБА_1 зареєстроване за ним 13.06.2019 року, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається із копії архівного витягу з рішення № 198 виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 14 червня 1989 року ОСОБА_4 виділено земельну ділянку для будівництва житлового індивідуального будинку і дозволено його газифікацію та водопостачання.

Рішенням Рівненської міської ради № 347 від 21 травня 2003 року відповідно до заяви щодо передачі у приватну власність на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_3 .м. (а.с.66)

Копією державного акту від 06 січня 2005 року стверджується право власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 0,0615 га.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (у редакції, чинній на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а, відтак, правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Частиною третьою статті 364 ЦК України передбачено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Новостворене нерухоме майно набуває правовий режим житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18).

У постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року (справа № 367/2212/16-ц, провадження № 61-9574св18) зазначено, що системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої ЗакономУкраїни від17липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що договір між співвласниками незакінченого будівництвом житлового будинку щодо порядку володіння, користування та розпорядження ним відсутній, а також не досягнуто згоди між співвласниками щодо встановлення порядку користування спірним об`єктом нерухомого майна.

Вказане свідчить, що ОСОБА_1 не може у повній мірі реалізувати свої правомочності співвласника спірного нерухомого майна.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, що містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок", при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Відповідно до висновку експерта № 8104 судової інженерно-технічної експертизи від 31 жовтня 2018 року та висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 14 травня 2019 року поділ житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 в натурі між двома співвласниками по Ѕ кожному відповідно з вимогами будівельних норм технічно можливий з переобладнанням його на дві ізольовані квартири з автономними інженерними мережами.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Частиною 1, 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази , які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3 заперечуючи проти виділення позивачу ОСОБА_1 в натурі Ѕ частки у незавершеному будівництвом житловому будинку за варіантом, визначеним висновком щодо технічної можливості поділу житлового будинку як другому співвласнику, не просили суд провести поділ за будь-яким іншим варіантом поділу, який визначений згаданим висновком або висновком експерта № 8104 судової інженерно-технічної експертизи від 31 жовтня 2018 року, не надали суду доказів на підтвердження доцільності проведення поділу за іншим варіантом.

Враховуючи встановлені у справі обставини та те, що будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, а позивач позбавлений можливості користуватись своїм майном, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав щодо задоволення позову ОСОБА_1 в частині поділу та виділу в натурі спірного незавершеного будівництвом житлового будинку.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року в редакції чинній на момент передання земельної ділянки у приватну власність) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

В ч.4 ст. 120 ЗК України закріплено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, дана правова позиція також підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 лютого 2019 року у справі №463/1696/15-ц.

В свою чергу вищевказана правова позиція у відповідності до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також на необхідності дотримання загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, наголошено Роз`ясненнях Мінюсту від 18.05.2018 року Лист вих. № 19765/14673-33-18/8.3 "Щодо вимог до договору у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, яке пов`язане з переходом права на земельну ділянку".

Частиною четвертою ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

А отже суд приходить до висновку, що у зв`язку із тим, що за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 ідеальну частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів - незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 93 % розташованого на земельній ділянці площею 0,0615 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ., поділено його в натурі до нього переходить право власності на земельну ділянку на якій він розміщений, а отже позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення.

Розподіл судових витрат суд здійснює у відповідності до положень ст.. 141 ЦПК України, стягуючи з відповідача на користь позивача витрати понесені ним на сплату судового збору та витрати пов`язані з проведенням експертизи у справі, що підтверджено належними доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 22 КпШС Української РСР, ст.ст. 60, 63, 69, 72 СК України, ст.ст. 256-257, 261, 319, 321,328, 331, 358, 356, 364, 367, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 2, ч. 3 ст. 12, 15,16, 76, 80, 81, 95, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 23,78,120 ЗК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та про поділ майна, що є у спільній частковій власності в натурі задовольнити.

Поділити в натурі об`єкт спільної часткової власності незавершене будівництво житлового будинку готовністю 93% на АДРЕСА_1 на самостійні об`єкти незавершеного будівництвом нерухомого майна згідно із висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 080 від 14.05.2019 року, за яким виділити у власність ОСОБА_1 приміщення позначені білим кольором на схемі поділу:

І - частину гаражу, площею 13,0 кв.м. (3,46*3,76) дійсною вартістю 36618 гривень;

ІІ - частину котельні, площею 9,2 кв. м (2,18*4,20), дійсною вартістю 25451 гривня;

ІІІ підсобну, площею 7,6 м2, дійсною вартістю 21025 гривень.

1-1Ѕ частину коридору, площею 7,2 м2 (4,02x1,80), дійсною вартістю 38875 гривень;

1-4 частину передньої, площею 2,7 кв.м. (2,44*1,10) дійсною вартістю 14844 гривні;

1-5 кухня площею 5,7 кв.м., дійсною вартістю 30 148 гривень;

1-6 частина жилої, площею 14.8 кв.м.(3,82*3,88), дійсною вартістю 80328 гривень;

1-8 Ѕ частина коридору, площею 7,2 кв.м., дійсною вартістю 39140 гривень;

1-10 жила площею 9,2 кв.м, дійсною вартістю 48660 гривень;

1-11 жила площею 14,7 кв.м., дійсною вартістю 77750 гривень;

«Б» Ѕ частина літньої кухні, дійсною вартістю 48015 гривень;

№1 Ѕ частина огорожі, дійсною вартістю 3853 гривень.

Всього на суму 464707 гривень, що становить 47/100 частини від усього будинковолодіння.

Виділити у власність ОСОБА_4 приміщення позначені жовтим кольором на схемі поділу, а саме:

І частину гаражу площею 14,5 кв.м. (4,20*3,46), дійсною вартістю 40842 гривень;

ІІ частину котельні, площею 16,5 кв.м., дійсною вартістю 45646 гривень;

1-1Ѕ частину коридору (4,02*1,80), площею 7,2 кв.м., дійсною вартістю 38875 гривень;

1-2Туалет, площею 1,7 кв.м., дійсною вартістю 8991 гривня;

1-3 ванну, площею 3,4 кв.м., дійсною вартістю 17983 гривні;

1-4 частину передньої, площею 4,9 кв.м.(2,44*2,00), дійсною вартістю 26940 гривень;

1-6частину жилої, площею 4,3 кв.м. (3,88*1,10), дійсною вартістю 23339 гривень;

1-7жила, площею 10,9 кв.м., дійсною вартістю 57651 гривня.

1-8Ѕ частину коридору, площею 7,2 кв.м., дійсною вартістю 39139 гривень;

1-9жила, площею 10,3 кв.м., дійсною вартістю 54478 гривень;

1-12 жила, площею 15,8 кв.м., дійсною вартістю 83 568 гривень;

«а 1» вхідний ганок, площею 12,4 кв.м., дійсною вартістю 14017 гривень;

«а?» балкон, площею 4,7 кв.м., дійсною вартістю 5776 грн;

«Б» Ѕ частина літньої кухні, дійсною вартістю 48015 гривень;

«В» вбиральня, дійсною вартістю 9382 гривні;

№ 1 Ѕ частина огорожі, дійсною вартістю 3853 гривні.

Всього на суму 518495 гривень, що становить 53/100 частини від всього будинковолодіння.

Виділити у власність ОСОБА_4 Ѕ частину земельної ділянки в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:044:0129, що зафарбована на плані Пропозиції поділу земельної ділянки жовтим кольором з геометричними розмірами по периметру в метрах за часовою стрілкою годинника: 12,87; 0,64; 6,58; 20,27; 17,94; 6,25; 12,59; 7,63; 7,30; 1,50; 4,91; 0,46; 4,13; 4,28м , площею 0,03075 га.

Виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ частину земельної ділянки в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:044:0129, що зафарбована на плані Пропозиції поділу земельної ділянки білим кольором з геометричними розмірами по периметру в метрах за часовою стрілкою годинника: 9,55; 4,28; 4,13; 0,46; 4,91; 1,50; 7,30; 7,63; 12,59; 6,25; 5,09; 28,62 м, площею 0,03075 га.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за відхилення від ідеальної частки 26 894 гривні.

Зобов`язати сторони провести такі роботи по переобладнанню будинку:

-влаштувати перегородки в приміщеннях І та ІІ підвального поверху, в приміщеннях 1-6, 1-1 та 1-4 першого поверху та в приміщенні 1-8 другого поверху;

-влаштувати входи з двору в приміщення ІІ підвального поверху; у приміщення 1-1 першого поверху;

-перенести перегородку між приміщеннями 1-7 та 1-6;

-влаштувати сходи на другий поверх з коридору 1-1 або приміщення 1-7;

-влаштувати вхід: в приміщення 1-4* на першому поверсі;

-влаштувати індивідуальні інженерні системи (опалення, газопостачання,

електропостачання, водопроводу та каналізації).

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачену суму судового збору, що складає 1961 гривень 01 копійку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 5467,21 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті проведення інженерно-технічної експертизи від 31.10.2018 року в розмірі 4554,00 гривень.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 93% в АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 31.12.1999 року Рівненським МВ КМВС України в Рівненській області.

Відповідач ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя -