"20" грудня 2019 р.
Справа №642/7700/19
Провадження № 2/642/1908/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участі секретаря - Сузанського О.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю (квартирою) шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м.Харкова з позовною заявою, в якій просить суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 самовільно залишити вказану квартиру, визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням та зобов`язання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР зняти ОСОБА_3 з реєстрації за місцем проживання, вказуючи, що він (позивач) є власником квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 є його братом, який зареєстрований та проживає у вказаній квартирі. Сам позивач проживає за іншим адресом. З вересня місяця він перевіз їхню мати до своєї квартири, у зв`язку з проходженням нею лікування, проте це визвало обурення в брата ОСОБА_3 , на підставі чого постійно виникають сварки, брат забороняє позивачу відвідувати мати у його відсутність. Тому відповідач ОСОБА_3 порушує право позивача на його вільне користування власністю, у зв`язку з чим позивач просить суд зобов`язати відповідача ОСОБА_3 залишити спірне житло. Крім того, вказує, що ОСОБА_3 не сплачує житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка стягується з нього як з власника житла, тому, оскільки ОСОБА_3 не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла, позивач просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. Добровільно ОСОБА_3 не іде на контакт та не бажає вирішувати проблему, що склалась, тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 18.11.2019 провадження по вказаній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач в особі Департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. З урахуванням думки учасників процесу, суд ухвалив вважати можливим розглядати справи без участі його представника.

Позивач та його адвокат у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Відповідач, ОСОБА_3 , в судовому засіданні проти позову не заперечував, вказуючи, що жодних перешкод брату він не чинить, в останнього є ключі та він у будь-який момент може увійти в свою квартиру, також підтвердив, що дійсно виникла заборгованість за користування житлово-комунальними послугами, проте вона виникла у зв`язку з тим, що він повністю займався лікуванням матері, коли вона попередній раз хворіла, брав для її лікування кредит, а тому не був в змозі повністю сплачувати і кредит і житлово-комунальні послуги. Крім того зазначив, що оскільки позивач є власником квартири, а тому має право розпоряджатись нею на власний розсуд, тому він не заперечує проти його вимоги про залишення ним квартири. На питання суду зазначив, що перешкод у самовільному залишенні квартири не має, перешкод у самостійному знятті з реєстрації не має. Крім цього зазначив, що на вимогу позивача не знявся з реєстрації, так як на даний час він оформлює закордонний паспорт, в зв`язку з чим йому необхідна реєстрація.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.07.2003, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.10.2010 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.10.2019.

За адресою квартири АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 15.11.2019.

До позову позивачем в якості доказу також додано копію амбулаторної кварти ОСОБА_4 , проте суд не бере вказаний доказ до уваги, оскільки він не стосується предмету спору.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб.

На підставі ст.391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Підставою звернення до суду з позовом позивач зазначає те, що відповідач ОСОБА_3 забороняє йому приходити у власну квартиру навідувати матір у його відсутність, постійно вчиняє сварки з цього приводу, погрожує віддати матір у дім пристарілих, а тому створює перешкоди для користування та розпорядження ним як власником своєю власністю.

Так, в судовому засіданні позивачем не доведено факту чинення відповідачем ОСОБА_3 йому перешкод у користуванні та розпорядженні своєю власністю, адже у позивача є ключ від квартири, що ним не заперечувалось, а тому він в будь-який момент може туди приходити та розпоряджатись своєю власністю.

Крім того, відповідач не відмовився на вимогу позивача самовільно покинути місце проживання, яке є власністю позивача, що також спростовує посилання позивача на здійснення ОСОБА_3 перешкод у користуванні та розпорядженні позивачем власністю.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як передбачено ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, законом не передбачено можливість визнання особи, яка постійно проживає за місцем реєстрації, що перебуває у власності члена сім`ї, такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував, що в разі необхідності позивача, він може знятись з реєстрації добровільно.

Вищезазначене спростовує наявність спору між сторонами.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право на звернення до суду згідно ст. 4 ЦПК України наділена особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права.

Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проживає у квартирі, що належить на праві власності позивачу, даний факт підтверджується сторонами, у квартирі знаходяться його речі, він не заперечує проти добровільного зняття з реєстраційного обліку та залишення квартири позивача, суд не встановив наявність спору та не вбачає законних підстав для визнання ОСОБА_3 такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання його покинути таке приміщення.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача в особі Департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР зняти ОСОБА_3 з реєстрації за місцем проживання, суд зазначає, що саме позивач встановлює відповідача у справі, який є суб`єктом спірних правових відносин та має обов`язки, які з них випливають, перед позивачем. Відповідач є особою, яка порушує, не визнає, або оспорює права позивача.

Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином, вказана правова норма є нормою прямої дії, тому рішення суду, яке набрало законної сили та подане до Департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР як підстава проведення реєстраційної дії є обов`язковим до виконання, тому не потребує додаткового зобов`язання в резолютивній частині рішення щодо відповідного суб`єкта реєстраційних дій, адже наявність такого рішення суду є підставою для прийняття відповідальними суб`єктами дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку.

Тому Департамент реєстрації та цифрового розвитку ХМР є неналежним відповідачем у даній справі.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху…за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір, суд повинен визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, в задоволенні вимоги позивача про зобов`язання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР зняти ОСОБА_3 з реєстрації за місцем проживання необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

Оскільки в позові відмовлено, судові витрати у вигляді судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5-7, 10-12 , 76-83, 141, 258, 259, 265, 354ЦПК України; ст. ст. 15, 317, 319, 321, 383, 391,405 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (адреса місцезнаходження: м.Харків, пл. Конституції, 7) про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю (квартирою) шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.12.2019.

Головуючий: