справа № 489/1532/16-ц провадження №2/489/147/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим і стягнення коштів та зустрічний позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») (далі ПриватБанк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПриватБанку, який уточнив 28.11.2016, про визнання зобов`язання припиненим та стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.12.2013 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндовс Груп» (далі - ТОВ «Віндовс Груп») було укладено договір на придбання вікон на загальну суму 24980,00 грн. Оплату вартості вікон він здійснював у безготівковій формі за допомогою кредитних коштів, наданих ПриватБанком у розстрочку. Повернення кредиту повинно було відбуватися протягом 24 місяців. У день укладання договору він сплатив перший платіж у розмірі 1579,31 грн. 23.12.2013 він розірвав договір з ТОВ «Віндовс Груп» на придбання вікон, у зв`язку із чим йому було повернуто банком на картку 1579,31 грн.

Із розірванням договору купівлі-продажу, він також надав доручення ПриватБанку на припинення погашення заборгованості за договором кредиту. Однак, відповідач продовжував списувати грошові кошти з рахунку, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість в розмірі 17504,59 грн., на погашення якої ПриватБанк списав з його рахунків (депозитного, карткового тощо) кошти в розмірі 10656,11 грн.

Посилаючись на наведене, та з урахуванням уточнень позовних вимог, просив: визнати припиненим його зобов`язання за кредитним договором № 4266 від 10.12.2013, укладеним з ПриватБанком, встановити відсутність будь-яких його зобов`язань за вказаним кредитним договором; стягнути з Приватбанку безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10656,11 грн., 3000,76 грн процентів за користування грошовими коштами, та на відшкодування моральної шкоди стягнути 5000,00 грн.

У квітні 2016 року ПриватБанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог ПриватБанк вказав, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 11.01.2011, ОСОБА_1 користується банківським продуктом «Оплата частинами», за умовами якого йому була видана платіжна картка.

10.12.2013 ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Віндовс Груп» договір на купівлю товару, на оплату якого отримав у ПриватБанку кредит у розмірі 24980,00 грн.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань з повернення кредиту утворилася заборгованість, яка станом на 16.03.2016 становила 20957,55 грн, з яких 15200,00 грн. заборгованість за кредитом, 4 282,43 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500,00 грн. штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 974,17 грн. штраф (процентна складова).

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.11.2016 позови сторін об`єднані в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.12.2016, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30.03.2017, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ПриватБанку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПриватБанку заборгованість за кредитним договором у розмірі 15200,95 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 13.06.2018 вказані рішення судів нижчих інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.08.2018 (суддя Тихонова Н.С.) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.01.2019 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

У зв`язку із відставкою судді Тихонової Н.С., за наслідками повторного автоматизованого розподілу судових справ згідно розпорядження керівника апарату суду № 100 від 13.03.2019 вказана справа розподілена головуючому судді Коваленку І.В., ухвалою якого від 04.04.2019 справи прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 22.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 20.12.2019, сторони не з`явилися, що не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних в ній матеріалів. Крім того, в матеріалах справи є заява представника ПриватБанку про розгляд розглянути справи за його відсутності, а представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пірожок В.П. раніше був присутнім в судовому засіданні, в якому підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 .

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи встановлено, що 10.12.2013 ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Віндовс» договір на придбання вікон на загальну суму 24980,00 грн. В цей же день, скориставшись сервісом «Оплата частинами в торгово-сервісному підприємстві «Віндовс» він уклав з ПриватБанком договір банківського обслуговування № 4266, який складається з анкети-заяви на відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , пам`ятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг, а також Тарифів ПриватБанку, про надання йому кредиту у розмірі 24980,00 грн., зі сплатою комісії за сервіс 51,75 грн., процентів, комісії екваєрської 1,60 процентів та комісії загальної 2,16 процентів.

Згідно з пунктом 1.1.1.73 Умов і Правил надання банківських послуг послуга «Оплата частинами. Без переплат» - це послуга по організації обслуговування і проведенню розрахунків по операціям, здійсненим з використанням платіжних карт на які поширюється послуга «Оплата частинами. Без переплат», згідно яких держатель карти доручає банку здійснювати регулярні платежі в адрес торговця в розмірі і кількості указаних в квитанції, надрукованої на POS терміналі при автоматизації послуги «Оплата частинами».

Відповідно до пункту 2.1.1.14 Умов і Правил надання банківських послуг існує два способи отримання такої послуги, перший - з частковим відшкодуванням (пункт 2.1.1.14.3.1), другий - з повним відшкодуванням (пункт 2.1.1.14.3.2). В разі використання другого способу, клієнт доручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті 22222250*** НОМЕР_2 в кількості та розмірі, зазначеному в квитанції термінала.

В свою чергу, ТОВ «Віндовс Груп» уклав з банком договір еквайрингу, предметом якого є проведення платежів та розрахунків, що здійснюються з використанням електронного платіжного засобу при використанні покупцями сервісу «Оплата частинами», де ОСОБА_1 придбав товар на суму 24980,00 грн. за договором № 4266, сплативши на рахунок ПриватБанку перший внесок у розмірі 1579,31 грн.

11.12.2013 ПриватБанк перерахував на поточний рахунок ТОВ «Віндовс Груп» 6930 вартість товару, що відповідач підтвердив:

- випискою з програмного комплексу обліку операцій по терміналу ТОВ «Віндовс Груп», згідно якої на рахунок підприємства надійшла сума відшкодування в розмірі 118701,41 грн. по 9 транзакціям;

- випискою з програмного комплексу обліку операцій по терміналу ТОВ «Віндовс Груп», згідно якої сума відшкодування по кредиту ОСОБА_1 складає 24580,32 грн., яка є складовою частиною платежу 118701,41 грн.;

- платіжним дорученням № D1211ТС0FL від 11.12.2013, згідно якого ПриватБанк перерахував на кореспондентський рахунок суму відшкодування по рахункам ПК «Оплата частинами» 118701,41 грн. з призначенням платежу: «cmps: 37,R WINDOWS36 Ком.банка 64356,88 грн.; Кол-во транз. 9 шт. Возм.Предпр.1180701.41 грн. по слипу Бон.пок. 0,00 грн.», який в подальшому надійшов на рахунок ТОВ «Віндовс Груп» 6930.

23.12.2013 ОСОБА_1 розірвав договір купівлі-продажу, відмовившись від отримання товару у продавця, та надав доручення ПриватБанку про припинення погашення заборгованості за кредитним договором.

24.12.2013 ПриватБанк повернув на рахунок ОСОБА_1 перший внесок у розмірі 1579,31 грн. На квитанції сервісу «Повернення оплати частинами» зазначено про доручення банку зупинити регулярний платіж з карти 52** НОМЕР_3 на погашення заборгованості за картою 875719.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 в позовній заяві вказав на його право на відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, що передбачено частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та на неправомірні дії банку щодо невиконання його доручення з припинення нарахування заборгованості за кредитним договором у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу.

Також в позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що незважаючи на надане банку доручення з його банківського рахунку безпідставно було утримано грошові кошти в сумі 10656,11 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку за період з 01.10.2014 по 17.04.2015.

В свою чергу, представник ПриватБанку в зустрічному позові та в письмових поясненнях від 03.09.2019, вказує на неповернення як ОСОБА_1 , так і торговцем, кредитних коштів.

Посилаючись на частину шосту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» представник ПриватБанку вважає, що ОСОБА_1 не дотримався цих положень Закону, так як не повернув банку кредитні кошти.

З цих підстав ПриватБанк розрахував заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 16.03.2016, яка становить 20957,55 грн. і складається із 15200,95 грн. заборгованості за кредитом, 4282,43 грн. пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 974,17 грн. штрафу (процентна складова), яку просив стягнути з ОСОБА_1 , пред`явивши до нього зустрічний позов.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правового регулювання.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема частина шоста статті 11 цього Закону, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що з відкликанням згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту, споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Як встановлено судом, 11.01.2011 між сторонами укладено договір б/н у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка не містить жодних умов кредитування, за винятком анкетних даних позичальника.

В подальшому, 10.12.2013 ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Віндовс» договір на придбання вікон на загальну суму 24980,00 грн. та підтвердив зобов`язання з вказаного договору перед ПриватБанком 10.12.2013 з надання йому послуг сервісу «оплата частинами» та надав доручення Банку встановити регулярний платіж з карти 5211* НОМЕР_3 на погашення заборгованості по карті НОМЕР_4 .

Договір, який оформлено між ОСОБА_1 і Банком у вигляді чека, крім розміру кредиту, розміру місячного платежу та строку погашення зобов`язань, також містить застереження позичальника «З Умовами і Правилами надання банківських послуг ПриватБанку ознайомлений і згодний».

23.12.2013 ОСОБА_1 розірвав договір купівлі-продажу з ТОВ «Віндовс Груп» на придбання вікон, відмовившись від отримання товару у продавця, та надав доручення банку зупинити регулярний платіж з карти 5211* НОМЕР_3 на погашення заборгованості по карті 875719 (т.1 а/с 6, 48).

Цього ж дня, ПриватБанк повернув ОСОБА_1 на картку НОМЕР_5 НОМЕР_3 грошові кошти в розмірі 1579,31 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Наведені обставини сторонами не оспорюються, крім того факт замовлення послуги з отримання кредиту в сумі 24980,00 грн. згідно сервісу «Оплата частинами», та повернення банком першого платежу ОСОБА_1 підтвердив в заяві про уточнення позовних вимог.

Проте, як слідує із доводів позивача, після розірвання договору купівлі-продажу та надання доручення банку зупинити регулярний платіж з його картки та повернення йому банком першого платежу, ОСОБА_1 вважав припиненими кредитні відносини з ПриватБанком, з чим не погодився банк та здійснив часткове добровільне списання коштів з рахунку позивача в сумі 10656,11 грн.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 наведеного Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПриватБанк).

Так як умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За такого, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Суд вважає, що застереження як в договорі б/н від 11.01.2011, оформленого у формі анкети-заяви, так і в договорі від 10.12.2013, оформленого у формі чека, які укладені між ОСОБА_1 та ПриватБанком, про його ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та погодження з ними, не можна вважати належним підтвердженням фактичного ознайомлення і погодження з ними позивача, який є слабким суб`єктом економічних відносин.

Надані ПриватБанком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які разом з «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, не можна вважати складовою кредитного договору, як і роздруківку пункту 2.7 Кредити (умови та правила користування послугою кредитування фізичних осіб від Банку), так як вони не підписані позичальником, а тому є неналежними доказами.

Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 по справі № 342/180/17-ц.

Між тим, умовами наданого ПриватБанком витягу пункту 3.7 Еквайринг (Прийом до оплати карт будь-яких банків з зарахуванням коштів на Ваш рахунок), яким врегульовано відносини між Торговцем і Банком, передбачено наступне.

Відповідно до підпункту 3.7.1.2.2.35 пункту 3.7 Еквайринг, при проведенні операції «повернення товару» Торговець зобов`язаний діяти згідно пункту 3.7.1.4.7.

За умовами підпункту 3.7.1.2.2.35.1 у разі повернення Товару, придбаного по сервісу «Оплата частинами» Торговець зобов`язаний провести зарахування грошових коштів на рахунок Банку НОМЕР_6 , для версії «Миттєва розстрочка» НОМЕР_7 в розмірі відшкодування.

За умовами пункту 3.7.1.4.7 повернення грошових коштів по операції «повернення товару» проводиться Торговцем тільки на карту, з якої відбулася транзакція. Розмір грошових коштів за такою операцією не повинен перевищувати суму транзакції.

Згідно пункту 3.7.1.5.1 при невиконанні або неналежному виконанні своїх зобов`язань однією із сторін, інша сторона має право зажадати від винної сторони виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відшкодування заподіяних збитків.

За такого суд вважає, що так як грошові кошти в розмірі повної вартості товару ПриватБанком були перераховані на рахунок ТОВ «Віндовс Груп», що підтверджується наданими представником ПриватБанку доказами, саме це підприємство, відповідно до укладеного з Банком договору еквайрингу, зобов`язано повернути останньому отримані грошові кошти, так як позивач їх не отримував, що виключає покладення на нього обов`язку передбаченого частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Тому враховуючи повернення продавцю товару та розірвання ОСОБА_1 , укладеного з ним договору купівлі-продажу, про що позивач 23.12.2013 повідомив ПриватБанк та надав відповідне доручення на припинення регулярних платежів з карти, суд вважає повні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню у спосіб вказаний позивачем, а саме шляхом припинення зобов`язання за кредитним договором від 10.12.2013 та встановлення відсутності будь-яких грошових зобов`язань позивача за таким договором.

Крім припинення зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з ПриватБанку 10656,11 грн. безпідставно набутих ним грошових коштів та 3000,76 грн. процентів за користування вказаними коштами за період з дати безпідставного списання коштів по дату фактичного звернення до суду.

Як на підставу безпідставного набуття ПриватБанком грошових коштів в розмірі 10656,11 грн. позивач вказав на автоматичне списання без його відома простроченої заборгованості з карти 660121, а саме 20.12.2014 коштів в розмірі 5219,08 грн., 23.12.2014 482,57 грн., 17.01.2015 4954,46 грн., що підтвердив випискою ПриватБанку по картковому рахунку за період з 01.10.2014 по 17.04.2015, яка відповідачем не оспорювалася.

Суму процентів позивач визначив на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Так, згідно розрахунку позивача за період з 17.01.2015 по 22.03.2016 сума процентів на рівні облікової ставки Національного Банку України за період користування грошовими коштами становить 3000,76 грн. (з 17.01.2015 по 06.02.2015 = 10656,11 * 14%/365*19 = 77,71 грн.; з 06.02.2015 по 04.03.2015 = 10656,11 * 19,5%/365*26 = 148,20 грн.; з 04.03.2015 по 28.08.2015 = 10656,11 * 27%/365*205 = 1617,45 грн.; з 25.09.2015 по 22.03.2016 = 10656,11 * 27%/365*180 = 1157,40 грн.).

Як на правову підставу такої вимоги позивач вказав положення статей 1212 - 1214 ЦК України

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною другою статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші, на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Згідно частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

За положеннями частини першої статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.

При таких обставинах та наведених положеннях закону, вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів та процентів за їх користування на рівні облікової ставки Національного Банку України, із розрахунком якого погоджується суд, оскільки відповідач власного розрахунку не надав, суд вважає обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволення в розмірі визначеному позивачем з урахуванням меж судового розгляду, передбачених частиною першою статті 13 ЦПК України.

Разом з тим, суд не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 1167 ЦК України моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг.

Згідно зі статтею 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.032019 у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19.

Враховуючи, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди, у випадку їх порушення, не передбачено. Також, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

При вирішенні вимог за зустрічною позовною заявою ПриватБанку суд виходить з того, що при укладенні договору з Легким ОСОБА_2 не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не повідомив позичальника, як споживача, про умови кредитування та не узгодив з ним саме тих умов, які ОСОБА_3 вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Отже, так як анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не передбачено нарахування інших платежів за кредитом, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення доведеної заборгованості по тілу кредиту, яка складає 15200,95 грн.

В іншій частині вимог - стягнення 4282,43 грн. пені, 500,00 грн. штрафу (фіксована складова) та 974,17 грн. штрафу (процентна складова), зустрічний позов задоволенню не підлягає у зв`язку із недоведеністю.

Такий висновок суду відповідає правій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка наведена вище.

При зверненні до суду позивач ОСОБА_1 квитанціями № 1149 від 28.04.2016 та № 1505 від 31.03.2016 сплатив судовий збір по 551,21 грн., всього 1102,42 грн. (за одну вимогу не майнового характеру та вимоги майнового характеру).

Так як позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, відповідно до статті 141 ЦПК України, пропорційно задоволеному позову з відповідача ПриватБанка на його користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 954,69 грн. (551,21 + 403,48 (551,20* 73,20%))

ПриватБанк зустрічний позов оплатив судовим збором в розмірі 1378,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № BOK38B0RSB від 18.03.2016.

Позовні вимоги ПриватБанку задоволені частково, відповідно до статті 141 ЦПК України, пропорційно задоволеному позову з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір розмірі 999,46 грн. (1378,00 * 72,53%)

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язання припиненим та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати припиненим кредитний договір № 4266 від 10.12.2013, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відсутність будь- яких грошових зобов`язань ОСОБА_1 за таким договором.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10656,11 грн. безпідставно набутих грошових коштів та 3000,76 грн. процентів, всього 13656,11 грн. (тринадцять тисяч шістсот п`ятдесят шість гривень 11 коп.), а також судовий збір в розмірі 954,69 грн. (дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 69 коп.).

В іншій частині вимог позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11.01.2011, яка складається із 15200,95 грн. (п`ятнадцять тисяч двісті гривень 95 коп.) заборгованості за тілом кредиту, а також судовий збір в розмірі 999,46 грн. (дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 46 коп.).

У іншій частині вимог зустрічного позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з пунктом 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д.

Повний текст судового рішення складено 23.12.2019.

Суддя І.В.Коваленко