Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1369/19 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 54 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №285/1369/19 за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Новоград-Волинської міської ради про зміну дати звільнення, виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, стягнення вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Новоград-Волинської міської ради до ОСОБА_1 про зміну формулювання звільнення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 12 вересня 2019 року суддею Заполовською Т.Г. у м. Новоград-Волинському, повний текст рішення складено 20 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви від 27.08.2019 (а.с. 132-133), посилаючись на неправомірність дій комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі - Підприємство), просив: зобов`язати Підприємство змінити дату його звільнення з 22.02.2019 на день фактичної видачі трудової книжки - 18.03.2019 з приведенням запису у трудовій книжці у відповідність до чинного законодавства з записом про фактичну посаду контролера, стягнути на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 2700 грн; стягнути з Підприємства вихідну допомогу у розмірі тримісячного середньомісячного заробітку у сумі 11045,83 грн; стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 10000 грн.

В обґрунтування позову вказав, що 02.08.2018 він прийнятий на роботу до відповідача і за усним наказом керівництва на нього були покладені обов`язки контролера і пломбувальника. 23.01.2019 його повідомлено про залучення до проведення ремонтних робіт, проте він відмовився від участі у них, оскільки такі його трудові обов`язки не узгоджені із ним при прийнятті на роботу, з ним не було проведено навчання для виконання вказаних робіт, не враховано відсутність у нього відповідної кваліфікації та досвіду роботи слюсаря аварійно-відновлювальних робіт. Ним була подана заява на відпустку за власний рахунок для вирішення питання щодо подальшої роботи на підприємстві. Така заява була проігнорована, що призвело до погіршення його стану здоров`я і з 25.01.2019 по 06.02.2019 він перебував на лікарняному. У зв`язку з наведеними обставинами у нього виникла необхідність звільнитися з роботи. Протиправна поведінка керівництва підприємства призвела до його душевних страждань. 18.02.2019 він подав заяву на звільнення згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 22.02.2019 його було звільнено, проте трудову книжку ним отримано 18.03.2019, тому на його користь підлягають стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, вихідна допомога згідно ст. 44 КЗпП України, моральна шкода. Крім того, вважає, що зміні підлягає дата його звільнення на дату отримання трудової книжки.

21.06.2019 Підприємство звернулось до суду із зустрічним позовом, у якому просило змінити формулювання причин розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з ч.3 ст. 38 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Свої вимоги мотивувало тим, що з серпня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт відділу збуту, пройшов стажування на вказаній посаді, інструктаж по техніці безпеки і з цієї ж посади був звільнений. Ніяких переведень і ніяких змін істотних умов праці у ОСОБА_1 не було, тому звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам справи.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Зустрічні позовні вимоги комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» - задоволено. Змінено формулювання причин розірвання трудового договору комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» з ОСОБА_1 22.02.2019 з ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням норм трудового законодавства на ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення його позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог Підприємства.

Заявник вважає, що мотивувальна частина рішення не містить обґрунтування позиції суду, чому слід змінити підстави для розірвання трудового договору на ч. 1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Вказав, що він не був ознайомлений із наказом про прийом на роботу, про що свідчить відсутність його підпису у такому наказі, і наділений був лише повноваженнями з опломбування приладів обліку та ведення звітності. Звільнення відбулося саме з підстав, визначених у ч. 3 ст. 38 КЗпП України і про причину звільнення зазначено у відповідній його заяві. Вказав, що підприємство не мало права вимагати у нього виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. На підтвердження своєї позиції про порушення підприємством норм законодавства про працю послався також на невідповідність нарахування заробітної плати в розрахунку годинно-тарифної ставки відповідно до затвердженого штатного розкладу. Просив звернути увагу на наявність ознак допису абревіатури у заяві про прийняття на роботу та неможливість отримання у день звільнення трудової книжки, підроблення протоколів загальних зборів Підприємства № 3 і 5.

У відзиві представник Підприємства апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, представники відповідача - Левицька А.П . та Осіпчук Н.М. апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Змістом ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 02.08.2018 працював у відповідача на посаді слюсаря аварійно-відновлювальних робіт відділу збуту та був звільнений з роботи наказом № 17 від 22.02.2019 за власним бажанням з 22.02.2019 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі його заяви.

Перед звільненням ОСОБА_1 22.02.2019 подав заяву, у якій, посилаючись на наявність у нього двох дітей, які не досягли чотирнадцяти років, порушення Підприємством трудового законодавства, зокрема залучення його до виконання робіт, не передбачених його функціональними обов`язками, просив звільнити його за власним бажанням з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 51).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності. Водночас, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що порушення роботодавцем трудового законодавства, умов трудового договору не знайшли свого підтвердження, а тому слід змінити підставу розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з ч. 3 на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст.38, 44, 235 КЗпП України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Рішення суду є достатньо обґрунтованим, що підтверджується його змістом, який спростовує відповідні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Твердження позивача про те, що він мав виконувати обов`язки з опломбування приладів обліку, натомість керівництво незаконно вимагало виконання ним обов`язків слюсаря аварійно-відновлювальних робіт, у зв`язку із чим вважає правильним його звільнення згідно поданих ним заяв саме з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Такі обставини спростовуються власноруч написаною ОСОБА_1 заявою від 02.08.2018 на ім`я керівника підприємства про прийняття на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт відділу збуту, на яку він був прийнятий згідно з наказом № 52 від 02.08.2018 року з випробувальним терміном один місяць (а.с.5, 40-41). Також, позивач за первісним позовом отримав медичну довідку про придатність за станом здоров`я виконувати обов`язки за професією «Слюсар» (а.с. 44). Окрім того, ОСОБА_1 пройшов інструктаж по техніці безпеки та виробничої санітарії на посаді слюсаря АВР ВЗ, став на військовий облік з зазначенням професії - слюсар (а.с.123-126, 42-43). 16.08.2018 згідно наказу № 57 ОСОБА_1 був допущений до самостійної роботи на посаді слюсаря АВР згідно з висновком комісії по перевірці знань з питань охорони праці від 09.08.2018 (а.с. 42). Згідно п. 2.4 робочої інструкції слюсаря аварійно-відновлювальних робіт відділу збуту Підприємства слюсар АВР, крім іншого, опломбовує (переопломбовує) вузли комерційного, розподільчого обліку (а.с. 47-48).

Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що твердження позивача про істотні зміни умов праці, покладення роботодавцем на нього нових обов`язків, не обумовлених трудовим договором, не відповідають дійсності.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України або змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 у справі № 6-120цс12, постанові від 22.05.2013 у справі № 6-34цс13, постанові від 20.02.2013 у справі № 6-157цс12.

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи наявність заяви позивача від 22.02.2019 про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст.38 КЗпП України (а.с. 5), відсутність порушення Підприємством законодавства про працю і умов трудового договору, відсутність у роботодавця права на самостійну зміну визначеної працівником причини звільнення з роботи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_1 .

Оскільки, позивачем не було доведено факту порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, суд, змінюючи формулювання причин звільнення, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з відповідача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до положень ст. 44 КЗпП України.

Крім того, вирішуючи спір, суд дослідив обставини отримання 18.03.2018 ОСОБА_1 трудової книжки і дійшов правильного висновку, що підстави для застосування ч. 5 ст. 235 КЗпП України до спірних правовідносин відсутні, оскільки відсутня вина роботодавця у затримці видачі трудової книжки.

Так, у день звільнення, 22.02.2019, ОСОБА_1 не прибув до кабінету відділу кадрів для отримання трудової книжки на час закінчення робочого часу. Факт неприбуття ОСОБА_1 до відділу кадрів до 17-00 години підтверджується актом комісії від 22.02.2019 року (а.с. 55), також показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які в судовому засіданні підтвердили обставини, викладені у вищезазначеному акті.

ОСОБА_1 було направлено двічі повідомлення про необхідність отримання трудової книжки від 22.02.2019 №232 та від 12.03.2019 № 283 (а.с. 56-57), які позивач отримав 15.03.2019 (а.с. 58) та з`явився за трудовою книжкою 18.03.2019.

Посилання ОСОБА_1 на підроблення протоколів № 3 від 22.02.2019 та №5 від 08.02.2019 (а.с. 148-149) не підтверджені належними доказами, не спростовують акт комісії від 22.02.2019, а тому не беруться до уваги судом апеляційної інстанції.

Доводи останнього щодо наявності допису абревіатури у його заяві про прийняття на роботу є також безпідставними. Як в суді першої, так і апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не заперечував факт написання власноручно заяви про прийняття його на роботу слюсарем аварійно-відновлювальних робіт.

Посилання позивача те, що він не був ознайомлений з наказом про прийом на роботу на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт відділу збуту, не можуть підтверджувати факт прийняття його на роботу на посаду контролера. Крім того, такий наказ є чинним і позивачем не оспорювався.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо неправильності нарахування заробітної плати в розрахунку годинно-тарифної ставки відповідно до затвердженого штатного розкладу, належним чином не обґрунтовані, крім того, такі доводи на правильність ухваленого рішення в межах заявлених позовних вимог не впливають.

Посилання позивача на те, що його було направлено до відповідача центром зайнятості для прийняття на роботу на посаду контролера водопровідного господарства, не спростовує наявні у матеріалах справи докази, що позивач був прийнятий і обіймав посаду слюсаря згідно його заяви та наявних посад на Підприємстві. Зазначене також підтверджується направленим Підприємством 02.08.2018 повідомленням на ім`я директора Новоград-Волинського міського центру зайнятості, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 працевлаштований 02.08.2018 на посаду слюсаря АВР ВЗ, так як потреба в контролерах водопровідного господарства відпала (а.с. 139).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність ухваленого рішення не впливають.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на даний час не працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, суд апеляційної інстанції вважає за можливе звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги до суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 19 грудня 2019 року.