П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року місто Маріуполь

справа № 241/1054/19

провадження № 22-ц/804/2435/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Баркова В.М., Мироненко І.П.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Першотравневого районного суду Донецької області у складі судді Демочко Д.О. від 18 липня 2019 року

в с т а н о в и в:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради №7/21-640 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_2 ».

Разом із вказаним позовом позивчем до суду подано заяву про забезпечення позовних вимог, шляхом заборони ОСОБА_2 чи будь-яким іншим третім особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на проникнення та входження на територію земельної ділянки площею 0,0625 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:000:1101 у АДРЕСА_1 », а також щодо здійснення забудови та розташування на ній тимчасових споруд та будь-яких інших об`єктів; накладення арешту на вказану земельну ділянку; заборони державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо цієї земельної ділянки.

На обґрунтування заяви позивач посилався, що 07 липня 2017 року Мелекінська сільська рада ухвалила рішення №7/21-640 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_2 », яким затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0625га ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд у АДРЕСА_1 », а також передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0625га кадастровий номер :01:000:1101 у АДРЕСА_1 » для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до ч.10 ст. 88 Водного кодексу України у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води. Згідно з ч. 3 ст. 62 ЗК України, ч.3 ст. 90 ВК України у межах пляжної зони прибережних захисних смуг заборонено будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Оскільки спірна земельна ділянка розташована на відстані менш ніж 100 метрів від урізу води, вказане беззаперечно свідчать, що спірна земельна ділянка входить до меж прибережної захисної смуги Азовського моря та щодо неї встановлені і діють спеціальні обмеження.

Таким чином Мелекінською сільською радою всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться у межах прибережної захисної смуги, для потреб, які не передбачені законом.

Заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову, про які він просить, в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого судового рішення у справі.

Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради - відмовлено.

17 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу районного суду від 18 липня 2019 року та задовольнити його заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду, що заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України, є хибним та таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Правом подання відзиву на апедляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Мелекінської сільської ради Алдошина Т.Г. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Третя особа ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які прибули до суду, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про незаконність та необгрунтованість ухвали суду.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частинами 1, 2 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета /спору або здійснювати платежі,або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року (з подальшими змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд виходив з того, що заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає вказані висновки суду першої інстанції правильними та такими, що відповідають обставинам справи, вимогам закону та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

З системного аналізу положень ст. 149 ЦПК України під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів саме позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Отже, забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача та неможливості здійснити відчуження обєктів нерухомості на користь третіх осіб до вірішення спору в суді.

У заяві про забезпечення позову позивач просить заборонити ОСОБА_2 чи будь-яким іншим третім особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на проникнення та входження на територію спірної земельної ділянки, а також щодо здійснення забудови та розташування на ній тимчасових споруд та будь-яких інших об`єктів; заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вищевказаної земельної ділянки та накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0625га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:000:1101 у АДРЕСА_1 ; яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Проте ОСОБА_2 не є відповідачем у справі і залучений до участі в справі за позовом ОСОБА_1 як третя особа, що виключає можливість застосовувати до нього заходи забезпечення позову, передбачені ст. 150 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахування встановленого, апеляційний суд дійшов висновку, що висновок суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради, є вірним, питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 23 вересня 2019 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко