КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №753/21877/17

07 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення компенсації вартості частки майна, -

в с т а н о в и в:

23 листопада 2017 ОСОБА_3 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення компенсації вартості частки майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 08 серпня 2012 року, шлюбні відносини між ними фактично припинено з вересня 2017 року.

Вказувала на те, що за час перебування у шлюбі ними було спільно набуто на праві спільної сумісної власності майно, а саме: автомобіль марки KIA SPORTAGE загальний легковий універсал - 8, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість якого відповідно до договору купівлі-продажу становить 584 511,20 грн.; квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 2 житлових кімнат житловою площею 29 кв.м., загальною площею 55,45 кв.м., вартість якої становить 50 000 доларів США.

Також зазначала, що автомобіль марки KIA SPORTAGE загальний легковий універсал - 8, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний на підставі договору купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту № 218188-Y13589 від 16 травня 2017 року. Відповідно до умов п. 2.2.1 договору кредиту, за рахунок власних коштів ними було сплачено внесок у розмірі 350 706,80 грн., що становить 60% повної ціни автомобіля. Надалі, відповідно до графіку погашення заборгованості щомісячно, протягом 24 місяців, необхідно сплачувати внески у розмірі 10 962,00 грн. За час спільного проживання ними було сплачено 32 886,00 грн., тобто, спільно було здійснено оплату за автомобіль у розмірі 383 592,80 грн. Таким чином вважала, що їй належить компенсація за частину автомобіля в розмірі 50% від сплаченої нами вартості, а саме 191 796,40 грн.

Крім того, вважала, що їй належить компенсація за частину квартири АДРЕСА_2 в розмірі 50% від її вартості, а саме 662 475,00 грн.

Посилаючись на наведене, просила суд стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію в сумі 854 271,40 грн. за частину спільно нажитого майна подружжя; стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення компенсації вартості частки майна - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 191 796,40 грн. - грошової компенсації Ѕ частки від сплаченої вартості майна - автомобіля «КІА», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, 2 400 грн. судового збору, 1 116,90 грн. - витрат на правову допомогу, а всього 195 313, 30 грн.

В решті вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року в частині стягнення 191 796,40 грн. грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав що, задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з нього на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі Ѕ частки вартості автомобіля, суд першої інстанції не врахував його доводів про те, що внесені в порядку оплати вартості спірного автомобіля грошові кошти в сумі 350 000,00 грн. є його особистими коштами, так як були надані йому особисто в позику для придбання автомобіля його батьком ОСОБА_4 14 травня 2017 року, а не на сім'ю у складі з ОСОБА_3, що підтверджується договором позики від 14 травня 2017 року, укладеним між ним та батьком.

Вказував на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідків та долучення до матеріалів справи в якості письмових доказів виписок з історії хвороби його сестри ОСОБА_5, та документів, які підтверджують, що вони є родичами. Вважав, що свідчення свідків та ці письмові докази могли б підтвердити обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також зазначав, що суд не звернув уваги на ту обставину, що автомобіль був придбаний 16 травня 2017 року і весь час експлуатується, а тому на даний момент його вартість є іншою, ніж на момент придбання. Проте, позивачка не надала суду доказів дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.

Посилався на те, що суд не з"ясував та не надав належної правової оцінки тій обставині, що вони з позивачкою з червня 2017 року фактично припинили шлюбні відносини і з цього часу проживають окремо.

Вважав, що суд неправомірно стягнув з нього 1 116,90 грн. понесених позивачкою витрат на правову допомогу адвоката, оскільки представники позивача не надали суду доказів щодо обсягу наданих ними послуг і виконаних робіт та їх вартості. Зазначав також, що суд першої інстанції неправомірно визначив судовий збір у сумі 4800,00 грн., який сплатила позивачка ОСОБА_3, оскільки вона пред'явила позов до нього на суму 854 271,40 грн.

02 січня 2019 року надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Зазначала, що 17 жовтня 2018 року в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав той факт, що вона сплатила на рахунок банку частину грошових коштів (погашення кредиту), який він отримав у банку для придбання автомобіля в сумі 191 796,40 грн., тим самим, визнавши факт часткової участі дружини у придбанні спірного автомобіля. У придбанні автомобіля батько відповідача жодної участі не приймав, грошових коштів для придбання автомобіля не надавав. Про існування договору позики, укладеного між відповідачем та його батьком стало відомо лише у судовому засіданні. Вважає, що договір позики було виготовлено вже після її звернення з позовом до суду, а тому судом першої інстанції вірно не було надано оцінки в рішенні неналежному доказу, наданому відповідачем, так як в судовому засіданні було встановлено, що гроші за автомобіль вносились нею особисто з її особистого банківського рахунку.

Вказувала на те, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що нею, як позивачем у справі, не було надано доказів на підтвердження дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, є безпідставними, оскільки вона просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію в розмірі 50% від сплаченої вартості за придбаний автомобіль, а не від загальної його вартості.

Також зазначала, що доводи апеляційної скарги щодо фактичного припинення шлюбних відносин з червня 2017 року, а не з вересня 2017 року спростовуються наданими нею доками, яким суд надав належну оцінку, зокрема, її представником на підтвердження припинення шлюбних відносин між нею та відповідачем з вересня 2017 року до суду було надано копії авіаквитків про виліт до Туреччини на відпочинок з 24 червня 2017 року по 01 липня 2017 року, фотокопія спільної фотографії від 10 червня 2017 року, роздруківку переписки з відповідачем у мессенджері з 04 вересня 2017 року по 05 вересня 2017 року з приводу планування спільної відпустки, копії квитків на захід, який відбувся 09 вересня 2017 року та фотокопія спільної фотографії з відповідачем на цьому заході.

Вважала, що суд вірно вирішив питання, в частині стягнення витрат на правову допомогу, з урахуванням вимог пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядком їх компенсації за рахунок держави, Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік», ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2012 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу дітей не мають.

17 грудня 2013 року між подружжям ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_3 (дружина) укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі № 841.

Відповідно до вимог п.1 вказаного шлюбного договору, все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною до реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім"я воно було придбане чи набуте.

Згідно умов п. 2 цього договору, квартира АДРЕСА_3 - є особистою приватною власністю чоловіка. Грошові кошти, за які буде придбана зазначена вище квартира є особистою приватною власністю чоловіка.

У відповідності з умовами п. 7 шлюбного договору, сторони домовилися, що в спільній сумісній власності чоловіка та дружини залишається наступне майно: будь-яке майно (рухоме чи не рухоме), окрім квартири, зазначеної в пункті 2 цього договору, яке буде придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору; будь-які грошові кошти, в тому числі кошти на рахунках в банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки, нараховані по ним; речі, що використовуються чоловіком та дружиною спільно ( меблі, побутова техніка, тощо); домашні тварини.

У період шлюбу сторонами набуто наступне майно: квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2013 року, яка зареєстрована на відповідача, та автомобіль марки KIA SPORTAGE загальний легковий універсал - 8, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаний на підставі договору № НОМЕР_2 купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 16 травня 2017 року, укладеного між АТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_2 про придбання останнім автомобіля за ціною 584 511,20 грн.

З метою виконання умов даного договору купівлі-продажу автомобіля, між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір від 01 червня 2017 року про отримання кредиту в сумі 263 094,15 грн. для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки «КІА» на строк до 31 травня 2019 року.

З метою забезпечення вказаного кредитного договору між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки за № 8365/20117 від 01 червня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_3 надала згоду на покладення на неї солідарного зобов'язання за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Автомобіль «КІА», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований в органах ДАІ на ім"я ОСОБА_2 31 травня 2017 року.

Відповідно до умов п. 2 укладеного між сторонами шлюбного договору, квартира АДРЕСА_5 - є особистою приватною власністю чоловіка. Грошові кошти, за які буде придбана зазначена вище квартира є особистою приватною власністю чоловіка, а тому суд першої інстанції, керуючись вимогами ст.ст. 92,93, 95, 97, 102, СК України визнав вказане майно особистою приватною власністю ОСОБА_2 і відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь компенсацію 1/2 частини вартості вказаної квартири.

Рішення суду першої інстанції сторонами в цій частині не оскаржується, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь позивачки 191 796,40 грн. грошової компенсації Ѕ частки від сплаченої сумісно під час шлюбу вартості майна - автомобіля «КІА», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбаний у період перебування сторін у шлюбі, на оплату вартості вказаного автомобіля в сумі 584 511, 20 грн. подружжям було сплачено наявні у них грошові кошти в розмірі 350 706,80 грн. та отримано кредит на придбання автомобіля у розмірі 263 094,25 грн. На погашення вказаного кредиту подружжям під час шлюбу було сплачено щомісячні платежі за три місяці у сумі 32 886,00 грн., а тому сума спільних коштів, сплачених на придбання спірного автомобіля становить суму 383 592,80 грн. (350 706,80 грн. + 32 886,00 грн.) і, в порядку поділу майна подружжя, позивачка має право на отримання компенсації у розмірі 1/2 частини від вказаної суми, що становить 191 796,40 грн. Факт сплати вказаних коштів на оплату вартості спірного автомобіля під час шлюбу був визнаний і відповідачем, а тому суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію Ѕ частки сплачених подружжям коштів від вартості автомобіля «КІА», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з огляд на наступне.

За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом та не заперечувалося учасниками справи, у період шлюбу сторонами набуто автомобіль «КІА», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, згідно договору № НОМЕР_2 купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 16 травня 2017 року, укладеного між АТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_2 про придбання останнім автомобіля за ціною 584 511,20 грн.

01 червня 2017 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 8365/2017, відповідно до якого позичальнику видано кредит в сумі 263 094,25 грн. на строк до 31 травня 2019 року для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки КІА, 2017 року випуску, укладеного між позичальником та Філія «Автоцентр на Столичному» ПрАТ «Українська автомобільна корпорація».

Згідно умов п.2.6 вказаного кредитного договору, підписанням цього кредитного договору позичальник доручає банкові здійснити видачу кредиту шляхом зарахування кредитних коштів на відкритий у банку транзитний рахунок № НОМЕР_3 з наступним переказом суми кредиту цього рахунку за такими реквізитами: в сумі 233 804,40 грн. - на поточний рахунок Філія "Автоцентр на Столичному" ПрАТ "Українська автомобільна корпорація"; в сумі 29289,85 грн. - за страхування ТЗ на умовах повного КАСКО на поточний рахунок ТДВ "Експрес Страхування".

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні

засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні копій заяв на договірне списання коштів та копій меморіальних ордерів ПАТ «Альфа-Банк» від 29 травня 2017 року № МАВ81284, від 26 травня 2017 року № МАВ54645, від 26 травня 2017 року № МАВ54607, від 26 травня 2017 року № МАВ54622, вбачається, що з поточного рахунку ОСОБА_3, відкритого в ПАТ «Альфа-Банк» було перераховано Філії «Автоцентр на Столичному» ПАТ «Українська автомобільна корпорація» грошові кошти у загальному розмірі 185 000,00 грн.

З копії квитанції № 1856719-1 від 29 травня 2017 року вбачається, що на рахунок філії "Автоцентр на Столичному" ОСОБА_2 здійснено сплату коштів за договором № НОМЕР_2 купівлі-продажу автомобіля Sportage в сумі 165 706,80 грн.

Листом Філії "Автоцентр на Столичному" Публічного акціонерного товариства "Українська Автомобільна корпорація" № 08.1-04/57 від 01 червня 2017 року, повідомлено, що відповідно до договору купівлі-продажу № НОМЕР_2 від 19 травня 2017 року по клієнту ОСОБА_2, за автомобіль КІА на рахунок Філії "Автоцентр на Столичному" було безготівково зараховані платежі: 26.05.2017 сума 50 000,00 грн., 26.05.2017 сума 50 000,00 грн., 26.05.2017 сума 50 000,00 грн., 29.05.2017 сума 35 000,00 грн., 29.05.2017 сума 165 706,80 грн.

Згідно квитанцій від 21 липня 2017 року, 28 серпня 2017 року, 28 серпня 2017 року на виконання умов кредитного договору було сплачено кошти на погашення кредиту в сумі 33 000,00 грн. Відповідно до графіка сплати щомісячних ануїтетних платежів розмір щомісячного платежу на погашення кредиту становить суму 10 962,00 грн.

Таким чином, за час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за автомобіль КІА було спільно сплачено коштів на загальну суму 383 592,80 грн. ( 185 000,00 + 165 706,80 + 32 886,00).

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що автомобіль марки KIA SPORTAGE загальний легковий універсал - 8, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний сторонами у справі під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, на придбання вказаного автомобіля та часткову оплату його вартості були витрачені спільні кошти подружжя в сумі 383 592,80 грн., автомобіль зареєстрований на праві власності за відповідачем ОСОБА_2, подальше погашення платежів по кредиту здійснюється одноособово відповідачем, а тому, в порядку поділу спільного майна подружжя позивачка має право на отримання грошової компенсації Ѕ частки сплачених подружжям коштів за автомобіль КІА, 2017 року випуску, у розмірі 191 796,40 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необгрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що на оплату вартості спірного автомобіля спільно подружжям було внесено грошові кошти в розмірі 350 000,00 грн., що вказаний висновок зроблений при неповному встановленні дійсних обставин справи, без належної оцінки наданих ним доказів того, що на придбання спірного автомобіля грошові кошти в сумі 350 000,00 грн. були надані йому особисто в позику його батьком ОСОБА_4 для обслуговування на вказаному автомобілі хворої сестри ОСОБА_5, що підтверджується наданим суду договором позики від 14 травня 2017 року. Частину грошових коштів з отриманих у позику він сплатив за автомобіль, що підтверджується квитанцією № 18656719-1 від 29 травня 2017 року. Проте, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідків та долучення до матеріалів справи в якості письмових доказів виписок з історії хвороби сестри ОСОБА_5, та документів, що вони є родичами, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

При вирішенні спору в частині стягнення компенсації за часткову оплату вартості спірного автомобіля, судом першої інстанції було враховано сплачену ОСОБА_2 по квитанції № 18656719-1 від 29 травня 2017 року суму у розмірі 165 706,80 грн. на рахунок Філії " Автоцентр на Столичному", як і сплачені на оплату вартості вказаного автомобіля з рахунку ОСОБА_3 в ПАТ " Альфа-Банк" грошові кошти в загальній сумі 185 000,00 грн.

Відповідно до умов договору позики, укладеного в простій письмовій формі між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 14 травня 2017 року, позикодавець надає позичальнику 350 000,00 грн. для купівлі автомобіля, який повинен бути особистою приватною власністю позичальника.

Згідно умов п. 7 укладеного між сторонами шлюбного договору, сторони домовились, що в спільній сумісній власності чоловіка та дружини залишається наступне майно: будь-яке майно (рухоме, нерухоме), окрім квартири зазначеної в пункті 2 цього договору, яке буде придбане та /або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору; будь-які грошові кошти , в тому числі кошти на рахунках в банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки, нараховані по ним; речі, що використовуються чоловіком та дружиною спільно ( меблі, побутова техніка, тощо); домашні тварини.

З огляду на встановлені обставини справи та умови шлюбного договору, внесені на оплату вартості спірного автомобіля ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 165 706,80 грн. є спільною власністю подружжя і висновки суду в цій частині є вірними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про допит свідків на підтвердження його доводів про отримання грошових коштів у позику для нього особисто для придбання автомобіля з метою обслуговування хворої сестри, колегія суддів відхиляє, так як договір позики укладений у письмовій формі, умови його укладення визначені сторонами, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України рішення суду щодо одержання (неодержання) грошових коштів за договором позики не може грунтуватись на показах свідків, а мета придбання спірного автомобіля немає жодного правового значення для вирішення спірних правовідносин, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні вказаних клопотань відповідача.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не було надано суду доказів на підтвердження дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, оскільки вона просила стягнути компенсацію в розмірі Ѕ частки від сплаченої суми за придбаний автомобіль, а не від загальної його вартості.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно визначив суму судового збору у розмірі 4 800,00 грн., який сплатила позивачка при зверненні до суду з позовом, оскільки вона пред'явила до відповідача позов на суму 854 271,40 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання позову про поділ майна при розірванні шлюбу ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1 600 гривень.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом позивачка повинна була сплатити судовий збір за подання позову у розмірі 4 800,00 грн. (1 600, 00 грн. х 3).

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (50%), та відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею витрат по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 400,00 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 1 116,90 грн., то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

За змістом положень статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, доказ про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, позивачка надала суду першої інстанції договір № 07/11/17 про надання правової допомоги від 07 листопада 2017 року, додаткову угоду № 1 до договору № 07/11/17 про надання правової допомоги від 07 листопада 2017 року, квитанцію № 284858 від 07 листопада 2017 року про сплату 10 000,00 грн. адвокату за надання правової допомоги за договором № 07/11/17 ОСОБА_3

Договір про надання правової допомоги між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладений 07 листопада 2017 року, в цей же день за послуги адвоката визначені вказаним договором сплачено гонорар у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до умов п.1.1 вказаного договору про надання правової допомоги, адвокат зобов"язується надавати клієнту правову допомогу стосовно представництва інтересів клієнта в Дарницькому районному суді м. Києва у справі за позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а також в процесі досудового врегулювання питання з поділу майна подружжя. Позов було подано до суду 23 листопада 2017 року.

На підтвердження своїх доводів про понесені нею витрати на правову допомогу та на обгрунтування розміру вказаних витрат позивачкою не надано суду акту приймання-передачі наданих послуг, складеного та підписаного клієнтом та адвокатом, не надано розрахункутаких витрат, а тому її доводи не підтверджені належними та допустимими доказами і у стягненні витрат на правову допомогу позивачці за рахунок відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог слід відмовити.

Посилання суду першої інстанції при вирішенні питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу на постанову Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 " Про граничні розміри компенсації витрат, пов"язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави" є безпідставним, так як п. 1 вказаної постанови щодо витрат на правову допомогу був виключений на підставі Постанови КМУ № 127 від 22.02.2012 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 1 116,90 грн. підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правовому допомогу. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 133, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 1 116,90 грн. скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правовому допомогу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: