Провадження №22-ц/812/2072/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/2126/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 про зняття арешту, за апеляційною скаргою, поданою представником ОСОБА_1 адвокатом Вдовиченко Іриною Сергіївною на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 жовтня 2019 року під головуванням судді Коваленка І.В. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 17 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Інгульський ВДВС), ОСОБА_2 про зняття арешту та заборони відчуження майна.

Позивач зазначала, що є власником квартири АДРЕСА_1 , однак, розпорядитися даною квартирою вона не має можливості, оскільки на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 червня 2014 року Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Ленінський ВДВС), винесеної у зведеному виконавчому провадженні № 33505536, накладено арешт на все належне їй нерухоме майно. Вказане виконавче провадження було відкрито на виконання виконавчого листа № 2-1257, виданого 30.03.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості по кредитному договору № 28.3/28-КМК-01-07 від 13.04.2007 в загальній сумі 20 009,46 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 159 337 грн. 33 коп., та виконавчого листа № 2/1416/266/2012, виданого 05.10.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме дві кімнати у квартирі спільного заселення № 9, яка знаходиться за адресою: м АДРЕСА_2 Миколаїв, вул. Південна АДРЕСА_3 31-а, що належить їй на праві спільної часткової власності з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на користь ПАТ «Кредитпромбанк» в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів.

Як вказала позивач, 12 червня 2014 року в рамках цього виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на її майно, 02 жовтня 2014 року виконавчі провадження завершені відповідно до пункту 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Також ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 є новим кредитором із правом грошової вимоги та отримання заборгованості за кредитним договором № 28.3/28-КМК-01-07 від 13.04.2007року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 1076/К від 04.01.2019 року.

На думку позивачки, під час завершення виконавчого провадження державний виконавець згідно вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний був зняти арешт з нерухомого майна та заборону на його відчуження.

Посилаючись на те, що підстави для обтяження її майна відсутні, просила суд зняти арешт та заборону відчуження майна, яке належить їй на праві власності, накладеного постановою державного виконавця Ленінського ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на відчуження на все майно, належне на праві власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження № 600053 від 13 червня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просила його скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що відповідач ОСОБА_5 є єдиною особою, яка має право вимоги за кредитним договором, але вона не має претензій до позивачки, визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення. Окрім цього, строки повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання минули, виконавче провадження знищено, відповідач ОСОБА_5 не зверталася із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, а стягувач за виконавчим провадженням - ПАТ «Кредитпромбанк» вже не має права вимоги.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Вдовиченко І.С. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 вважала апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Представник Інгульського ВДВС головний державний виконавець Чмих Л.В. вважала апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду законним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 липня 2012 року у Ленінському ВДВС було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1257, виданого 30.03.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором №28.3/28-КМК-01-07 від 13.04.2007 в загальній сумі 20 009,46 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 159 337 грн. 33 коп.

08 жовтня 2012 року у Ленінському ВДВС було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/1416/266/2012, виданого 05.10.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме дві кімнати у квартирі спільного заселення № 9, яка знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Південна, 31-а, що належить їй на праві спільної часткової власності з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на користь ПАТ «Кредитпромбанк» в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів. 16 жовтня 2012 року вказане виконавче провадження було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 33505536 стосовно боржника ОСОБА_1

12 червня 2014 року постановою державного виконавця Ленінського ВДВС в зв`язку із невиконанням боржником рішення суду у наданий виконавцем строк було звернено стягнення на майно боржника.

На підставі вказаної постанови 13 червня 2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Постановами державного виконавця Ленінського ВДВС від 02 жовтня 2014 року вказані виконавчі листі були повернуті стягувачеві - ПАТ «Кредитпромбанк» - на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин - наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення).

Відповідно до викладеної у листі Інгульського ВДВС від 05.04.2019 року за вих. № 23395 інформації вищевказані виконавчі провадження знищено згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 19.02.2018 року за спливом строку зберігання завершених виконавчих проваджень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що завершення виконавчого провадження в зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не є передбаченою ст.ст. 50, 60 цього Закону підставою для зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним, оскільки він відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частиною п`ятою статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, воно є завершеним і ці поняття, не є тотожними.

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу.

Статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження"(в редакції на час виникнення спірних правовідносин), якою врегульовані питання зняття державним виконавцем арешту з майна, також не передбачено право державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, судом першої інстанції встановлено і не заперечувалося сторонами у суді апеляційної інстанції, що судові рішення, на підставі яких видано виконавчі листи про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, не виконані.

З огляду на викладене суд, вірно встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку щодо безпідставності вимог позивачки.

Разом із тим, аналізуючи положення ст.ст. 50, 57, 60 Закону України 60 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слід дійти висновку, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами Розділу VII ЦПК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що невиконання державним виконавцем передбаченого ст. 50Закону України "Про виконавче провадження" обов`язку зняти накладений у виконавчому провадженні, де позивачка є боржником, арешт на майно порушує її права як власника, захист яких передбачений ст. 41 Конституції України та ст. 391 ЦК України.

Отже за змістом поданої позовної заяви у ОСОБА_1 немає спору про право власності на майно, на яке накладено арешт, і її право власності ніким не оспорюється.

Проте, враховуючи, що основний висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) підстав для зняття арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_1 в зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України є вірним, колегія суддів вважає можливим залишити рішення суду без змін.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач ОСОБА_5 не має претензій до позивачки та не заперечувала проти задоволення позову, не спростовує вищевикладеного висновку суду, оскільки та не є стягувачем (стороною) у виконавчому провадженні, в ході виконання якого був накладений арешт на майно.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про знищення на теперішній час зведеного виконавчого провадження, в якому був накладений арешт, оскільки порядок відновлення виконавчого провадження врегульовано статтею 41 Закону України "Про виконавче провадження".

Не є підставою для скасування арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 і посилання апеляційної скарги на сплив строків на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про обгрунтованість позову є помилковими, оскільки не узгоджуються з вимогами закону.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 адвокатом Вдовиченко Іриною Сергіївною, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Ж.М. Яворська

____________________________________________

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року