КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 360/627/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 02 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Міланіч А.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

встановив:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка на день смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , а її чоловік та відповідно батько позивача ОСОБА_4 помер раніше - ІНФОРМАЦІЯ_2, і він також проживав та був зареєстрований на день смерті за вказаною адресою. Після смерті матері залишилось спадкове майно.

Позивач ОСОБА_1 у визначений законодавством шестимісячний термін звернувся 26 вересня 2017 року до приватного нотаріуса Бородянського районного нотаріального округу Дунаєнко І.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , але в подальшому з листа нотаріуса від 20 листопада 2018 року дізнався, що, окрім нього, із заявою про прийняття спадщини 31 жовтня 2017 року до цього ж нотаріуса звернулась і відповідач ОСОБА_2 , яка є дочкою покійного брата позивача - ОСОБА_5 та онукою спадкодавиці ОСОБА_3

Спадкодавиця була онкохворою і останній рік перед смертю через загострення хвороби перебувала у безпорадному стані, самостійно себе обходити не могла і потребувала постійного догляду та сторонньої допомоги. Догляд хворої до власної смерті здійснював її чоловік - ОСОБА_4 , та позивач у вільний від роботи час, оскільки фактично проживав з батьками з 2008 року за вказаною адресою. Також допомагати їм регулярно приїздила дружина позивача - ОСОБА_6 , яка, зокрема, отримувала періодично знеболювальні для хворої матері.

Вже після смерті батька позивач та його дружина самі постійно доглядали за спадкодавицею, ніхто інший їм у цьому не допомагав. Пенсії матері не вистачало і більшість витрат на її утримання, переважно на ліки, несли позивач разом з дружиною. Коли мати померла, він з дружиною забезпечили організацію похорону та поминальних обідів. Відповідач, знаючи про тяжку хворобу бабусі та її безпорадний стан, проживаючи при цьому в одному з нею селищі, навіть не навідувала її, свідомо ухилялась від моральної підтримки останньої, жодної допомоги як до хвороби спадкодавиці, під час хвороби, а також і пов`язаної із похованням ОСОБА_3 не надавала.

Оскільки відповідач ухилялась від надання допомоги спадкодавиці, яка через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані, не цікавилась її життям та здоров`ям, то просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 02 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновок суду про те, що з показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , що також визнав позивач, встановлено, що мати відповідача пропонувала ОСОБА_1 надати свою та відповідача допомогу по догляду за хворою спадкодавицею, і повідомила для цього контактні номери телефону, але він за допомогою не звертався, не відповідає дійсності, оскільки такі свідчення в ході судового розгляду свідком не висловлювались.

Мати відповідача, свідок ОСОБА_7 , з позивачем не зв`язувалась жодного разу. До смерті спадкодавця він на протязі більше року не спілкувався зі свідком ОСОБА_7 ні особисто, ні по телефону. Свідок ОСОБА_7 жодних контактних телефонів йому не надавала і до цього часу її номер телефону невідомий.

Зазначає, що суд першої інстанції не витребував у відповідача докази на підтвердження обставин, викладених нею у відзиві, та не з`ясував дійсне матеріальне становище відповідача.

Стверджує, що свідки зі сторони відповідача надали суду неправдиві свідчення. Однак суд першої інстанції неправдивість свідчень проігнорував.

Посилається на те, що у відзиві відповідач умисно написала неправдиві твердження про те, що вона не знала про безпорадний стан бабусі, а тільки дізналася, що бабуся хворіє, а чим і як - вона не знала. Вважає, що відповідач повинна була усвідомлювати свій обов`язок надання допомоги спадкодавцю, оскільки знала про безпорадний стан ОСОБА_3 з 17 травня 2017 року і це встановлено судом тапідтверджено показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 у віці 80 років, а ІНФОРМАЦІЯ_1 - померла мати позивача ОСОБА_3 у віці 75 років /а.с.4-5,11/.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 35/2017, заведеної після смерті ОСОБА_3 , спадщину після її смерті прийняли належним чином її син - позивач, подавши відповідну заяву 26 вересня 2017 року до приватного нотаріуса Бородянського районного нотаріального округу Дунаєнко І.А., та онука - відповідач ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини тому ж нотаріусу 31 жовтня 2017 року, як спадкоємиця за законом за правом представлення, батько якої та син ОСОБА_3 - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 29 років (а.с. 27-94).

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 у період з 14 по 27 січня 2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні у відділенні променевої терапії КЗ КОР «Київський обласний онкодиспансер» з діагнозом Cr. сolli uteri (рак шийки матки) gr III в Т3N0M0 кл.гр. ІІ. З 21 березня 2014 року їй було встановлено другу групу інвалідності довічно, рекомендовано працювати в спеціально створених умовах, та нагляд онкогінеколога.

Експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України, складеним 05 березня 2014 року, було встановлено, що захворювання ОСОБА_3 за вказаним діагнозом пов`язане з впливом аварії на ЧАЕС. Причиною смерті ОСОБА_3 , згідно довідки лікаря від 22 вересня 2017 року, стала ракова кахексія, рак шийки матки.

Як встановлено судом з показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 (дружини позивача) в судовому засіданні та що також підтверджується матеріалами справи (а.с.8-11), спадкодавиця по день смерті проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 , разом з нею проживав без реєстрації її син - позивач ОСОБА_1 . Останній рік перед смертю ОСОБА_3 тяжко хворіла та перебувала у безпорадному стані, потребувала стороннього догляду. До дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) догляд за спадкодавицею здійснював її чоловік - ОСОБА_4 , а після його смерті - доглядав за матір`ю позивач та дружина позивача - ОСОБА_6 , яка регулярно до них приїжджала.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно ОСОБА_3 до дня смерті через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані, постійний догляд за нею здійснював її син - ОСОБА_1 , однак, зважаючи на відносини, що склались між спадкодавицею та відповідачем ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не потребувала отримання допомоги від онуки. До того ж, за наданням такої допомоги до відповідача ніхто не звертався. ОСОБА_2 не ухилялась від надання допомоги спадкодавиці, оскільки, як встановлено з показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , та що також визнав позивач, мати відповідача пропонувала ОСОБА_1 надати свою та відповідача допомогу по догляду за хворою спадкодавицею, і повідомила для цього контактні номери телефону, але за допомогою до них ніхто ні разу не звертався.

За викладених обставин суд не встановив підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті її баби - ОСОБА_3 , а тому визнав за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, зробленими з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1224 ЦК визначені підстави для усунення від права на спадкування.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Частиною 5 ст. 1224 ЦК передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 589/3209/16-ц, від 14 лютого 2019 року у справі № 462/549/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 205/8894/16-ц, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. При цьому ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Разом з тим, як зазначив позивач в апеляційній скарзі, та підтвердив у суді апеляційної інстанції, належний догляд за спадкодавицею ОСОБА_3 , яка перебувала в безпорадному стані внаслідок тяжкої хвороби останній рік перед смертю, здійснював її чоловік ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 та син - позивач ОСОБА_1 , а після смерті батька - позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_6 . Також позивач зазначив, що він не звертався до відповідача ОСОБА_2 за допомогою в догляді за ОСОБА_3 , чи зверталась сама ОСОБА_3 - йому не відомо.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено тих обставин, що ОСОБА_3 потребувала отримання допомоги саме від ОСОБА_2 , та що відповідач мала можливість надавати таку допомогу спадкодавцеві, проте вчинила умисні дії чи бездіяльність, щоб ухилитися від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцеві.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в оскаржуваному рішенні суду.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, проте на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 02 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.