Дата документу 10.09.2019
ЄУ № 420/907/19
Провадження №2/420/547/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Проньки В.В.,

за участю секретаря судового засідання Сіренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою до відповідача та з урахування уточнених позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.03.2018 до повноліття дитини; розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 15 липня 2016 року Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №54.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 15.07.2016 перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться на її утриманні. Позивач вказує на те, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з початку березня 2018 року через відсутність взаєморозуміння, несумісність характерів, різні погляди на життя та сімейні обов`язки. Спільне господарство не ведеться, разом подружжя фактично не проживає. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Спору про поділ майна не має. Позивач зазначає, що вони з відповідачем не досягли згоди щодо розміру аліментів, які відповідач має сплачувати на утримання сина. Добровільно відповідач аліменти не сплачує, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивач посилається на те, що з березня 2018 року вони з відповідачем почали проживати окремо і відповідач коштів на утримання сина не надавав. Вона неодноразово намагалася домовитися з ним про сплату аліментів в добровільному порядку, але він ігнорував її прохання. В липні 2018 року вона зверталася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, але у зв`язку з тим, що відповідач змінив зареєстроване місце проживання і не повідомив їй нове місце проживання суд відмовив у видачі судового наказу. Враховуючи, що вона намагалася отримати аліменти від відповідача, але він ухилявся від їх сплати, просить стягнути аліменти з відповідача за минулий час з 01.03.2018.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 08.08.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 30.08.2019.

30.08.2019 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.09.2019.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що не відмовляється від сплати аліментів на утримання сина і готовий сплачувати їх згідно чинного законодавства, на розірвання шлюбу згоден. Справу просить розглядати без його участі.

Враховуючи заяви сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно ч.1 ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Судом встановлено, що починаючи з 15 липня 2016 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис № 54. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_2 , виданим Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 17.11.2016.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області 21.05.2019 за вих. № 1261, малолітній син сторін проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України.

У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них.

Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружжя понад один рік не підтримує подружні стосунки, проживає окремо, спільне господарство не веде, тобто шлюб існує формально, зважаючи на те, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а відповідач на розірвання шлюбу згоден, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Як вбачається з свідоцтва про шлюб позивач у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище « ОСОБА_1 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ». Позивач не заявила вимоги про зміну прізвища на дошлюбне, тому суд має підстави залишити їй прізвище « ОСОБА_1 ».

При вирішенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, суд виходить з такого.

Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 141 СК України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність сторін щодо участі в утриманні дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначаючи розмір аліментів, суд враховує те, що відповідач є особою працездатного віку і за законом зобов`язаний утримувати свого малолітнього сина, який проживає окремо від нього, до досягнення ним повноліття, а також те, що відповідачем не надано доказів щодо свого майнового стану, рівня отримуваних доходів або інших обставин, що унеможливлюють сплату аліментів.

Виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає доведеним обов`язок відповідача, який є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проживає окремо від нього, сплачувати аліменти на його утримання, приймаючи до уваги, що відповідач не заперечував свого обов`язку утримувати сина та згоден сплачувати аліменти на його утримання, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та присуджує стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Щодо вимог позивача про присудження стягнення аліментів з 01.03.2018, суд зазначає таке.

Питання стягнення аліментів за минулий час врегульовано ч.2 ст. 191 СК України.

Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов:

- до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались;

- особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилявся від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах десятирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Як передбачено ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач приймала заходи щодо одержання аліментів від відповідача на утримання сина, зокрема 30.07.2018 звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина. Зі змісту ухвали Новопсковського районного суду Луганської області від 28.08.2018, вбачається, що позивачу відмовлено у видачі судового наказу.

Разом з тим, позивачем всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання сина, на що також вказує й те, що позивач звернулася до суду з даним позовом лише в травні 2019 року, тобто майже через рік після відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено факту ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання сина, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення аліментів за минулий час відсутні, а тому в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити.

За таких підстав, враховуючи положення ч. 1 ст. 191 СК України, суд присуджує аліменти від дня пред`явлення позову - 29.05.2019.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесений нею при зверненні до суду з вимогами про розірвання шлюбу у розмірі 768,40 грн.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог в частині стягнення аліментів, судовий збір за вимоги про стягнення аліментів у розмірі 768,40 грн, від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 15 липня 2016 року Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 54, розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити за ОСОБА_1 прізвище отримане після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 травня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.) в рахунок відшкодування понесеного судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) судового збору в дохід державного бюджету (р/р №6001, МФО 899998, Код 37993783, одержувач: ГУК ум. Києві (м. Київ) 22030106, банк одержувача: Казначейство України (ЕАП)).

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Копію рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Новопсковський районний суд Луганської області до Луганського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя: В.В. Пронька