ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Універсал Банк про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ Універсал Банк про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та ВАТ Універсал Банк, правонаступником якого є ПАТ Універсал Банк укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2050 від 21.02.2008 року.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 1 400 000,00 доларів США, в свою чергу позичальник повинен відповідно до п.1.2.1 даного договору виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим договором не пізніше 01.02.2028 року.

Пунктом 3.1 Додаткової угоди передбачено, що за користування кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування Індивідуальної угоди встановлюється процентна ставка в розмірі 11,5 %.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено Договір іпотеки від 21.02.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ Універсал Банк, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 221,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Артема, 8-а, приміщення №15, XXIV та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22.06.2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради за № 2421 від 16.06.2005 року.

В процесі виконання Кредитного договору позивач зробив власний перерахунок заборгованості, за результатами якого зясовувалось, що банком з боржника стягувалися відсотки за кредитом в розмірі 16,02 %, в той час коли у договорі процентна ставка була зафіксована в розмірі 11,5 % і тим самим було суттєво порушено права боржника.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до Кредитного договору № BL2050 від 21.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ Універсал Банк.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 21.02.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ Універсал Банк, правонаступником якого є ПАТ Універсал Банк було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2050 (далі Кредитний договір) та Додаткову угоду № BL2050/К-1 до нього (далі Додаткова угода).

З метою забезпечення виконання зобовязань, між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ВАТ Універсал Банк (іпотекодержатель) 21.02.2008 року укладено Договір іпотеки (далі Договір іпотеки), згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення магазин непродовольчих товарів, загальною площею 221,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Артема, 8-а, приміщення № 15 поз. 1-6, ХХІУ, в тому числі прибудова літ.А2-1, ганки літ. а,а1 на першому поверсі та у підвалі житлового будинку літ.А-3, яке належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору банк зобовязується надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 1 400 000,00 доларів США, в свою чергу позичальник повинен відповідно до п.1.2.1 Кредитного договору виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 01.02.2028 року.

Згідно п.1.1.1 Кредитного договору умови і порядок надання, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги кожної кредитної послуги в межах цього Договору оформлюється додатковою угодою до цього Договору у формі окремої індивідуальної угоди (надалі «Індивідуальна угода»), що є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 1.1.5 Кредитного договору визначено як розраховується загальна сума наданих кредитних послуг за всіма Індивідуальними угодами, а п.1.3.3 Кредитного договору визначено порядок нарахування процентів.

Пунктом 3.1 Додаткової угоди передбачено, що за користування кредитними коштами у межах встановленого строку кредитування Індивідуальною угодою встановлюється процентна ставка в розмірі 11,50 % річних, а у випадку невиконання позичальником умов викладених в п.7 Індивідуальної угоди, процентна ставка за кредитом буде змінено на 13,0 % річних (п.8 Додаткової угоди).

Додатком № 1 до Додаткової угоди (який підписаний, як банком так і позичальником) є графік погашення кредиту, де визначено: розмір щомісячних платежів по кредиту та відсоткам; загальну суму кредиту та загальну суму кредиту з урахуванням відсотків.; ефективну процентну ставку та подорожчання кредиту. Відповідно до п.4 Додаткової угоди цільове призначення (мета) кредиту поточні потреби.

Крім того, між банком та позивачем 01.04.2009 року було укладено Додаткову угоду № 1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL2050/К-1 від 21.02.2008 року, що укладена в письмовій формі і підписана обома сторонами, де сторони визначили розмір заборгованості та її складові та змінили розміри процентної ставки в певні періоди та з урахуванням виконання чи не виконання боржником кредитних зобовязань перед банком.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин, який укладений між сторонами, не є нікчемним, і незгода позивача з розрахунком заборгованості щодо нарахування відсотків за даним договором не тягне за собою наслідків нікчемності правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як убачається з матеріалів справи, що підтверджується вищезазначеними обставинами справи та наявними в матеріалах справи письмовими доказами, між сторонами було укладено Кредитний договір та Додаткові угоди, які укладені в письмовій формі, як того вимагають статті 639, 1054 ЦК України. Як Кредитний договір, так і Додаткові угоди підписані обома сторонами, що не оспорено жодною із сторін у відповідності до вимог чинного законодавства.

Отже, між сторонами укладено кредитний договір, який відповідає вимогам закону, зокрема ст.ст. 1054, 1055 ЦК України та ст.ст. 18, 19 Закону України Про захист прав споживачів (в їх редакціях, що були чинними на момент укладення 21.02.2008 року кредитного договору між сторонами), оскільки в спірному Кредитному договорі та Додатковій угоді до нього, які укладені 21.02.2008 року, визначені істотні умови договору, зокрема: строк дії договору, предмет договору (розмір кредиту), умови і порядок надання кредиту, розмір щомісячних платежів по кредиту та відсоткам; загальну суму кредиту та загальну суму кредиту з урахуванням відсотків; ефективну процентну ставку та подорожчання кредиту і таке інше, а тому підстав для визнання його недійсним, в силу ст. 215 ЦК України, колегія суддів не вбачає.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що Кредитний договір є нікчемним, оскільки банком неправильно проводиться нарахування відсотків по кредитному договору, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки ці обставини не можуть бути підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, так як відсоткова ставка по договору встановлена та погоджена сторонами при укладенні договору, а правильність нарахування заборгованості по кредиту, в тому числі по відсоткам, може бути перевірена судом лише в разі звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно розяснень Верховного Суду України, викладених в п.4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними, нікчемні правочини це правочини, якщо їх нікчемність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 ЦК України тощо) та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст. 222, ч.2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо).

При вищевикладених обставинах справи, колегія суддів приходить до висновку, що жодних підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину не встановлено, так як останній відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних належних та допустимих доказів того, що до спірного Кредитного договору та Додаткової угоди до нього підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, позивач суду не надав, як і не навів жодної норми матеріального права або дійсні обставини, на підставі яких він є нікчемним.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_2