Ухвала

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 569/1348/19

провадження № 61-21485ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньон Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньон Фінанс» про захист прав споживача.

Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року до участі у справі за клопотанням позивача залучено співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал". ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір позики на умовах фінансового кредиту № 598906 від 01 червня 2018 року, укладений між ним, ОСОБА_1 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс».

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01 червня 2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» було укладено договір позики на умовах фінансового кредиту № 598906. За умовами укладеного договору 01 червня 2018 року йому було надано кредит в розмірі 2500,00 грн терміном на 30 днів з відсотковою ставкою 2% в день та разовою комісією 99,00 грн, процентна ставка за кожен день у разі прострочення становить 2,5 %, у разі прострочення пеня становить так само 2,5 % в день. Вважає, що вказаний договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору та умов надання йому коштів, дії відповідача є забороненими та підпадають під дію статтей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Законом забороняється нечесна підприємницька практика, яка виключає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТзОВ «Компаньон Фінанс», ТзОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживача відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики на умовах фінансового кредиту укладений з порушенням вимог Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у вище вказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним договору позики № 598906 від 01 червня 2018 року, за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 2 500 грн.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року становить 960 500,00 грн.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Крім того, ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає про те, що справа має виняткове значення для нього, оскільки знаючи достовірну інформацію жодним чином би не підписав вказаного договору. Також касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки існують різні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 755/3905/16-ц предметом розгляду якої було визнання графіку погашення кредиту недійсним; від 06 листопада 2019 року у справі № 591/2408/17 предметом розгляду якої було визнання незаконними дії банку щодо збільшення в односторонньому порядку з 16 жовтня 2008 року розміру кредитної відсоткової ставки з 12% річних до 15,12% річних за кредитним договором від 13 лютого 2008 року та зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок платежів за кредитним договором, виходячи з розміру 12,00% на рік.

Всі наведені вище заявником судові рішення стосуються іншого предмету позову, у цій справі предметом позову є визнання недійсним договору позики, а тому посилання на іншу судову практику є необґрунтованим.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанції.

Проте вказані заявником аргументи, як підстава для відкриття провадження у справі за підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки заявник фактично не згоден з результатом розгляду справи та вказує на необхідність переоцінки доказів по справі. Аргументів, які б стверджували про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій справі заявником не наведено.

Оскільки твердження заявника про те, що справа має виняткове значення для нього, а скарга стосується питання, що має значення для формування єдиної правозастосовчої практики є необґрунтованим, а Суд не знайшов жодної з передбачених пунктом 2 частини третьої 389 ЦПК України підстав для перегляду рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 рокуу малозначній справі №569/1348/19, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд)згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньон Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживача.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко