ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6148/19 Справа № 208/4632/17 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Друга Кам`янська державна нотаріальна контора про визнання дійсним договору та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

21.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив визнати дійсним спадковий договір про довічне утримання (догляд), укладений 28.05.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; на підставі спадкового договору про довічне утримання (догляд) від 28.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати право власності на квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 22,6 кв.м, житлова 12,7 кв.м, яка складається з 1 кімнати житловою площею 12,7 кв.м, кухні площею 4,1 кв.м, вбиральні 2,5 кв.м, коридору 2,4 кв.м, вбудовані шафи 0,4 кв.м, та 0,5 кв.м, за ОСОБА_1 . В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що померлий ОСОБА_2 , який був його знайомим, родичів не мав, та за життя мав волевиявлення на оформлення договору довічного утримання, який сам запропонував для укладання позивачу. Для цього ОСОБА_2 сам здійснив дії на виготовлення тексту договору та акту прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 , яку мав у власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого від 21.05.2016 року, приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. від 21.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 543. А тому, 28.05.2016 року він та ОСОБА_2 уклали письмовий договір довічного утримання (догляду), де поставили свої підписи у присутності свідків - сусідів ОСОБА_2 , а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що і свідки розписалися у договорі. На підставі зазначеного договору, позивач ОСОБА_1 стверджує що він прийняв квартиру № АДРЕСА_1 , зазначену вище у власність. Також позивач зазначав, що ОСОБА_2 за життя зловживав спиртними напоями, і тому за станом здоров`я не мав змоги укласти зазначений договір та посвідчити його нотаріально, чим ухилявся від його нотаріального посвідчення. Хоча до нотаріуса вони разом з ОСОБА_2 не ходили. Позивач стверджує, що він раз або два на місяць, після укладання договору довічного утримання навідував ОСОБА_2 , іноді давав гроші, іноді привозив харчі. Фактично ОСОБА_2 проживав у квартирі до часу смерті, документи і ключі від квартири у позивача не були. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, і він здійснив дії та поніс витрати на поховання померлого. 02.08.2017 року він звернувся до другої Кам`янської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_1 , але йому за постановою від 12.08.2017 року державним нотаріусом Бурдік С.С. було відмовлено, з підстав відсутності підстав для спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у вчиненні нотаріальної дії йому було відмовлено.

Таким чином, позивач вважає, що згідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, так як померлий ОСОБА_2 за життя своє волевиявлення виклав у договорі простої письмової форми, але ухилявся від його нотаріального посвідчення, а тому зазначений договір є дійсним, і є підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру (а.с. 1-4).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено (а.с. 144-147).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати за ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.149-152).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 21.05.2016 року ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) придбав на підставі договору купівлі-продажу у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із однієї кімнати, загальної площі 22,6 кв.м, житлової площею 12,7 кв.м, що підтверджено договором купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого 21.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстровано в реєстрі за № 543 (а.с. 8).

Згідно до долученої позивачем копії паспорту (а.с. 5-6), копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с. 43- зворотна сторона), данні особи - ОСОБА_1

Позивачем надано письмовий договір (а.с. 15), який містить наступні відомості: дата укладання договору 28.05.2016 року. Найменування договору - договір довічного утримання (догляду). Сторони у договорі - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Згідно до розділу І Договору (а.с. 15), предмет договору у п. 1.1. зазначено, що відчужував передає, а набувач отримує у власність квартиру, взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.4. Договору (а.с. 15) обов`язки набувача визначені як:

- прийняти від відчужувача за Атом прийому-передачі квартиру;

- забезпечити відчужувача житлом у квартирі АДРЕСА_1 ;

- до смерті відчужувача не укладати щодо Квартири правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, застави чи інші, не передавати майно у власність інших осіб;

- у разі смерті відчужувача поховати його.

Згідно п. 3.8 Договору (а.с. 15), Договір укладено у двох примірниках, для кожної із Сторін і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивачем надано копію акту прийому-передачі квартири від 28.05.2016 року (а.с. 16), згідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із однієї кімнати, загальної площі 22,6 кв.м, житлової площею 12,7 кв.м.

11.02.2017 року ОСОБА_2 , у віці 39 років, помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим Заводським районним у місті Кам`янське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №192 від 13.02.2017 року (а.с. 7), у зв`язку з чим ним понесені витрати на поховання померлого (а.с. 13-14).

13.02.2017 року на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про поховання ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть № НОМЕР_3 ) (а.с. 12).

02.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 , що підтверджено заявою та копією витребуваної спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 № 435/2017 (а.с. 94).

Зі змісту копії спадкової справи та заяви ОСОБА_1 , вбачається що така підстава для прийняття спадщини, як договір довічного утримання, заявником не вказано та копій такого документу нотаріусу не подано, і у спадковій справі договір - відсутній (а.с. 93-100).

Відмовляючи у задоволенні позову суд 1 інстанції посилався на те, що позивачами не доведено та не підтверджено заявлені позовні вимоги.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Відповідно до положень ст. ст. 744, 745 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «…норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін».

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта про можливість застосування положень ч.2 ст. 220 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до тлумачення вказаної норми права на власний розсуд та через призму власних інтересів, оскільки в розумінні ст. 745, 744 ЦК України договір довічного утримання має буди нотаріально посвідченим. Зокрема такий договір має містити всі види матеріального забезпечення, харчування та інше, проте договір таких відомостей зовсім не містить.

Між тим посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням свідків є такими, що не заслуговують на увагу, адже в розумінні ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували заявлені позивачем позовні вимоги.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: