Справа № 544/635/18
№ пров. 2/544/19/2019
Номер рядка звіту 47
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 січня 2019 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді Ощинської Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання Пірогова В.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 (діє на підставі ордеру),

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 (діє на підставі ордеру),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Пирятин у приміщенні суду по вул. Ярмарковій, 17 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання рухомого майна об'єктом права спільної власності,

у с т а н о в и в:

Позивач у травні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання рухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності, поділ майна та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні. В обґрунтування позовних вимог вказала на те, що з липня 2012 року до часу укладення шлюбу 09 серпня 2014 року вона та відповідач проживали однією сім'єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 березня 2018 року їхній шлюб розірвано. За час спільного проживання, а саме у травні 2013 року, ними було придбано автомобіль ВАЗ 2115 випуску 2008 року, д.н.з НОМЕР_2 вартістю 54000 (п'ятдесят чотири тисячі) грн., але відповідач не визнає її право власності на Ѕ частину вказаного рухомого майна, мотивуючи тим, що воно придбане до реєстрації їхнього шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3 направив до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що позов не містить фактичних обставин і доказів, а ні на підтвердження факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а ні на підтвердження джерел придбання спірного рухомого майна, а ні на підтвердження притаманних подружжю відносин. Заперечує перебування у фактичних шлюбних відносинах до укладення шлюбу 09.08.2014 року. Тому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові.

Позивач пояснила, що липня з 2012 року вона та ОСОБА_3 почали проживати разом, спочатку у селі Верхоярівка Пирятинського району у помешканні її бабусі по АДРЕСА_3. У серпні 2012 року, коли у селі був храм у Верхоярівці, батьки відповідача приїхали до них та відбулися її засватини. В період проживання з бабусею всю роботу по господарству виконувала вона та відповідач, оскільки бабуся має похилий вік,а будинок навіть не був газифікований. У травні 2013 року в м. Черкаси у знайомого її рідної тітки придбали спірний автомобіль за 54 тисячі гривень, п'ять з яких дав батько відповідача, шість тисяч п'ятсот грн. позичили у її бабусі, зібрали наявні у них самих кошти і на момент купівлі цього автомобіля було готівкою 39 тисяч грн., які вони віддали власнику автомобіля, який перегнав автомобіль з Черкас у Верхоярівку, оскільки ОСОБА_3 не мав на той час посвідчення водія, а решту 15000 грн. взяли кредит у ДельтаБанку і протягом тижня з часу придбання автомобіля віддали продавцю. Кредит погашали за рахунок отримуваних нею на той час допомоги по безробіттю, отримуваних нею аліментів на двох її дітей та отримуваної відповідачем зарплати. Про факт позики відповідачем коштів у розмірі 50000 грн. у свого батька їй не було відомо. Ніякої розписки до розгляду цієї справи судом у природі не існувало. Всього сплатили за кредит 23 тисячі грн. За час спільного проживання з відповідачем вона працювала на залізничній станції Грабарівка, отримувала заробітну плату в розмірі 4000 грн. на місяць, здійснювала підприємницьку діяльність, від якої мала дохід 4000-5000 грн. щомісячно. ОСОБА_3 працював у Гідромеліорації, з його слів отримував близько 1500 грн. на місяць. До моменту отримання відповідачем посвідчення водія її та відповідача возила за необхідності її сестра. Потім почали проживати у м. Прилуки Чернігівської області, де винаймали житло, у якому за домовленістю з власником разом з відповідачем зробили ремонт, а у подальшому сплачували за оренду житла. 09 серпня 2014 року уклали шлюб. До травня 2017 року проживали разом. Вона дізналася, що відповідач систематично їй зраджував і шлюб у 2018 році було розірвано. До цього шлюбу вона мала офіційно зареєстрований шлюб, який було розірвано у кінці вересня - на початку жовтня 2012 року.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідач пояснив, що вони з ОСОБА_1 були знайомі, періодично зустрічалися. Постійне спільне проживання з позивачем заперечує. Пояснив, що, обговоривши придбання з нею автомобіля, вони придбали його у травні 2013 року в м. Черкаси у знайомого рідної тітки позивача. Цього ж дня в Черкасах переоформили автомобіль на нього. Потім продавець перегнав його, оскільки він не мав посвідчення водія. Автомобіль переганяли через с. Давидівку, де мешкає його мати. Там він взяв кошти у сумі 35000 грн. та віддав продавцю, а решту пізніше позичив у свого товариша та повністю розрахувався з продавцем. У квітні 2013 року позичив у батька на придбання автомобіля в розмірі 50000 грн., половину з яких витратив на власні потреби. Батько сказав написати розписку, оскільки він проживає з іншою жінкою. Періодично їх з позивачкою возила на цьому автомобілі рідна сестра останньої. Позичені кошти він батькові повернув. Зараз автомобіль знаходиться у нього. Коли позивач звернулася до суду з цим позовом, він продав цей автомобіль своєму батькові за 42000 грн. Зараз він, ОСОБА_3 продовжує користуватися спірним автомобілем.

Судом в порядку ст.ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні дала пояснення про те, що її онука ОСОБА_1 спочатку сама, а потім з ОСОБА_3 проживали разом з нею у її будинку. Працювали у різних місцях. Все господарство вели вони самостійно. Проживали рік до придбання автомобіля, а потім ще певний час проживали у неї. На храмове свято с. Верхоярівка, яке припадає на 28 серпня її онуку засватали батьки ОСОБА_3. Задовго після цього вони розписалися та обвінчалися. У день, коли пригнали автомобіль, вона віддала їм 6500 грн. Коли дізналася, що вони розлучилися, сказала, щоб їй повернули її кошти, проте кошти їй не були повернуті. Також їй відомо, що онука брала кредит для остаточного розрахунку за автомобіль.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що є однокласницею ОСОБА_3, часто зустрічалася з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в поїзді, коли останні їхали на роботу. Відносини у них були прекрасні. Донька ОСОБА_1 називала ОСОБА_3 папою. З їхніх відносин вбачалося, що це сім'я. У с. Давидівка вона має магазин, у зв'язку з чим у цьому селі буває один раз у два дні. Пояснила, що ОСОБА_3 близько двох років до придбання автомобіля проживав у с. Верхоярівка. Пізніше ОСОБА_3 та ОСОБА_1 переїхали проживати у м. Прилуки.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що сторони почали зустрічатися влітку 2012 року. Проживати разом вони почали з осені 2012 року в будинку бабусі ОСОБА_1 Неодноразово бувала у них у гостях. Стверджує, що сторони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет. Кілька разів їздила разом з ОСОБА_1 у с. Давидівка до матері ОСОБА_3 допомогти по господарству. Автомобіль сторони придбали у 2013 році. Їм не вистачало коштів у сумі 15000 грн. ОСОБА_1 звернулася до неї з проханням надати кошти у борг, на що вона порекомендувала останній взяти кредит і була присутня особисто при його оформленні.

Свідок ОСОБА_11, яка є рідною сестрою ОСОБА_1, пояснила суду, що сторони у 2012 році зійшлися, проживали у її бабусі, шлюб уклали у серпні 2014 року. Автомобіль придбали у травні 2013 року. Автомобіль знаходився за місцем їхнього проживання у селі Верхоярівка. Кілька разів вона на прохання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 возила їх по потребах, оскільки лише вона мала водійські права. За час спільного проживання у бабусі, сестра та ОСОБА_3 зробили ремонт у будинку бабусі, ОСОБА_3 дуже гарно відносився до дітей ОСОБА_1, діти любили ОСОБА_3. Бабуся на придбання автомобіля надала кошти у сумі від 6 до 7 тисяч гривень, 15000 грн. ОСОБА_1 брала кредит, походження інших коштів їй не відоме.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що є сусідкою ОСОБА_6 У 2012 році онука останньої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали проживати разом в її будинку. Вона постійно їх бачила разом. В лютому 2013 року вона отримала складну травму ноги. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснювали за нею догляд впродовж двох місяців. Коли вони придбали автомобіль, відвозили її в лікарню.

Свідок ОСОБА_13, батько відповідача, пояснив суду, що у квітні до нього звернувся син і повідомив, що буде одружуватися і має намір придбати автомобіль. Він останньому дав 50000 грн. Сказав написать розписку. Коли з'явився позов у суді забрав машину за борги. Про життя ОСОБА_3 йому нічого не відомо, оскільки він сам із сім'єю не проживає. Чув від сина за якийсь кредит, який треба погашати.

Свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що познайомився з ОСОБА_3 у кафе, ОСОБА_1 працювала на залізниці, також з нею познайомився, періодично бачилися, близько не товаришували.

Свідок ОСОБА_15, цивільна дружина відповідача, пояснила суду, що вона з ОСОБА_3 познайомилася у спільних знайомих у травні 2011 року, згодом знайомство переросло у кохання, довгий період часу періодично зустрічалися. Разом ніколи не жили. 6 березня 2018 року народила від ОСОБА_3 дитину і з того часу почали проживати разом.

Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що повністю підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 09 серпня 2014 року. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 березня 2018 року їхній шлюб розірвано (а.с. 12).

У відповідності до довідки голови квартального комітету ОСОБА_16 №216 від 15.02.2018 року ОСОБА_1 спільно проживала з липня 2013 року по серпень 2013 року у с. Верхоярівка Пирятинського району з ОСОБА_3 (а.с. 10).

У відповідності до договору купівлі-продажу №7442/2018/981190 від 12.06.2018 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_13 придбав автомобіль ВАЗ 211540 випуску 2007 року номер кузова НОМЕР_1(а.с. 24).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 дата попередньої реєстрації автомобіля ВАЗ 211540 випуску 2007 року номер кузова НОМЕР_1 - 22.05.2013 року (а.с. 23).

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Верховний Суд, ухвалючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

У судовому засіданні, як сторонами так і свідками був підтверджений той факт, що до реєстрації шлюбу позивач працювала на станції Грабарівка Полтавської дирекції залізничних перевезень, а відповідач працював у Хоролському міжрайонному управлінні водного господарства.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог, посилання представника відповідача, що позивач перебувала у іншому зареєстрованому шлюбі до осені 2012 року, не впливають на висновки суду, оскільки спірний автомобіль був придбаний 22 травня 2013 року, на час придбання якого ні позивач, ні відповідач у іншому зареєстрованому шлюбі не перебували.

Так, відповідно до рішення суду від 15.10.2012, на що посилався відповідач, позивачем ОСОБА_1 розірвано шлюб з попереднім чоловіком. У мотивувальній частині рішення зазначено, що спільне життя між сторонами не склалося, шлюбні відносини та сумісне проживання припинено, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Суд відхиляє доводи представника відповідача у тій частині, що довідка голови квартального комітету ОСОБА_16 №216 від 15.02.2018 року є неналежним доказом, оскільки зазначені у ній відомості про спільне проживання сторін з липня 2013 року по серпень 2013 року у с. Верхоярівка Пирятинського району не спростовані відповідачем у процесі розгляду справи.

Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно положень ст. 369 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

За змістом ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання автомобіля ВАЗ 211540 випуску 2007 року номер кузова НОМЕР_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 таким, що був набутий під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання за нею права власності на Ѕ частину указаного майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглянувши вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У розумінні ст. 183 Цивільного кодексу України автомобіль є річчю неподільною.

Крім цього у судовому засіданні встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу № 7442/2018/981190 від 12.06.2018 року ОСОБА_3 продав своєму батькові ОСОБА_13 вказаний автомобіль.

Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 21.03.2018 у справі № 726/2165/15-ц, зазначив, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля підлягають задоволенню.

Відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності, проте, враховуючи думку учасників, суд дійшов висновку про відмову у застосування позовної давності з огляду на наступне.

Стаття 72 СК України, застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Як встановлено у судовому засідання та підтверджується рішенням суду, шлюб між сторонами розірвано у 2018 році.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Треба зазначити, що це визначення є неточним оскільки позовна давність - це строк для захисту, а не для звернення особи до суду. Звернутися до суду особа може і після спливу відповідного строку давності. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ЦК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Судові витрати позивач залишає за собою.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 76, 79-85, 90, 230, 259, 263, 265, 268, 315 ЦПК України, ст.ст. 183, 364, 369 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 61, 63, 69, 70, 72, 74 СК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання рухомого майна об'єктом права спільної власності - задовольнити у повному обсязі.

Встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з липня 2012 року по 09 серпня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 об'єктом права спільної сумісної власності автомобіль ВАЗ 211540 випуску 2007 року номер кузова НОМЕР_1, зареєстрований 22.05.2013 на ім'я ОСОБА_3, державний номерний знак НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, грошову компенсацію вартості Ѕ частини вказаного автомобіля у розмірі 27000 (двадцяти семи тисяч) гривень.

Рішення суду по справі може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Пирятинський районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканка АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3, паспорт НОМЕР_5 виданий Пирятинським РС УДМС України в Полтавській області 10.09.2014 року.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканець АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_4, паспорт НОМЕР_6 виданий Пирятинським РС УДМС України в Полтавській області 18.09.2014.

Повний текст рішення складено 25 січня 2019 року.

Суддя Ю.О. Ощинська