ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1049/19

Головуючий у першій інстанції - Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/970/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

місце ухвалення рішення суду - м. Прилуки,

час проголошення рішення суду - 16 год. 29 хв.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача 64 700 грн заборгованості за договором позики. У мотивування заявлених вимог зазначила, що 19 липня 2018 року між нею та відповідачем був укладений договір грошової позики на суму 64 700 грн, яку остання зобов`язувалась повернути протягом 150 календарних днів з моменту надання коштів, тобто, до 16 грудня 2018 року. ОСОБА_2 свої боргові зобов`язання у передбачений договором строк не виконала, у зв`язку з чим наявні всі підстави для стягнення боргу у судовому порядку.

Рішенням від 13 травня 2019 року Прилуцький міськрайонний суд позов ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі. Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача за договором грошової позики від 19 липня 2018 року грошові кошти у розмірі 64 700 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, та посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням відповідача щодо фактичних обставин справи. Так скаржник зазначає, що договір позики про начебто отримання грошових коштів був укладений нею під впливом психічного тиску з боку позивача, оскільки ОСОБА_1 , являючись її роботодавцем та примусивши укласти договір позики, намагалась таким чином компенсувати виявлену у магазині недостачу грошових коштів.

Указує, що суд не взяв до уваги тієї обставини, що позивач не сплачувала їй заробітну плату у період з листопада 2017 року по 18 липня 2018 року, тому при розгляді даної справи суд повинен був урахувати суму заборгованості по заробітній платі.

Звертає увагу, що районний суд неправильно визначився з предметом позову, оскільки шкода, завдана позивачці, виникла не з цивільно-правових відносин, а з трудових, сам договір позики є формальним, оскільки фактично ОСОБА_1 не позичала їй грошові кошти.

У наданому відзиві позивач, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідачем, всупереч вимогам ст.ст. 76, 77, 81, 83, 178 ЦПК України, не було надано суду першої інстанції ні відзиву на позов з викладенням своїх заперечень та посиланням на відповідні докази, ні самих доказів безпосередньо у судовому засіданні.

Позивач звертає увагу на те, що в обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 наводить лише вільні припущення, не надаючи при цьому належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Натомість викладені у скарзі відомості не мають жодного відношення до укладення чи виконання договору грошової позики від 19 липня 2018 року.

Стверджує, що за змістом ст. ст. 207, 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальною, оплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший документ, який є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт укладення 19 липня 2018 року між сторонами договору грошової позики, умови якого відповідач не виконала, кошти в установлений строк не повернула і у визначеному законом порядку договір позики не оспорювала.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 19 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір грошової позики, відповідно до умов якого позикодавець передала у власність позичальника грошові кошти в розмірі 64 700 грн, а позичальник зобов`язався повернути таку ж суму коштів (а.с. 16-17). Строк повернення позики становить 150 календарних днів з моменту надання суми позики (п. 3.1 договору).

Пунктом 6.2 договору визначено, що підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики.

Договір грошової позики складено у двох примірниках та підписано обома сторонами, які своїми підписами засвідчили, що дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Звернувшись з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 суми позики, ОСОБА_1 посилалась на невиконання відповідачем боргових зобов`язань у визначений договором строк.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір позики був укладений між сторонами з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України, а відповідачем не доведено факту повернення нею суми боргу в повному обсязі відповідно до умов укладеного договору.

Твердження відповідача про те, що указані в договорі позики грошові кошти вона не отримувала, а договір був укладений нею під психічним тиском з боку позивача, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки, в силу ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження даної обставини відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не надано.

Матеріали справи не містять також жодних відомостей щодо звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки позивача відносно неї ні після укладення договору позики, ні після подання ОСОБА_1 позову до суду.

Крім того, указаний договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики та строку її повернення, ОСОБА_2 у судовому порядку не оспорювався, тобто на час розгляду даної цивільної справи був чинним, що не суперечить приписам ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину і аналогічному висновку суду першої інстанції щодо спірних відносин.

Відповідачем не надано також жодних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо наявності між сторонами трудових відносин, недостачі товару, невиплати їй заробітної плати, а отже ці твердження ОСОБА_2 є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Таким чином, дійшовши висновку про доведеність позивачем факту укладення 19 липня 2018 року з відповідачем договору позики у сумі 64 700 грн, суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою від 23 липня 2019 року апеляційний суд відстрочив ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 152,6 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відповідно до вищенаведених правил з відповідача на користь держави належить стягнути 1152,6 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуюча : Судді: