Єдиний унікальний номер 236/553/18 Номер провадження 22-ц/804/295/19
Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Агєєва О.В., Будулуци М.С.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №236/553/18

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми недоплаченого заробітку в якості відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом, завданим джерелом підвищеної небезпеки, про визначення порядку відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року

(суддя Бікезіна О.В., рішення ухвалено в м. Лиман Донецької області, повний текст рішення виготовлений 02.11.2018 року),-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення сум недоплаченого заробітку у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, про збільшення розміру відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом, завданим джерелом підвищеної небезпеки у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, посилаючись на те, що 05 серпня 1976 року з вини Колійної машинної станції №10 Донецької залізниці (на теперішній час структурного підрозділу «Лиманська колійна машинна станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця») з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав важку травму в результаті якої втратив праву руку і 17 листопада 1976 року був визнаний інвалідом 2 групи.

Рішенням народного суду Краснолиманського району Донецької області від 28 листопада 1977 року було стягнуто з Колійної машинної станції № 10 Донецької залізниці завдану йому шкоду, починаючи з 17 листопада 1976 року по 1 грудня 1977 року в сумі 430 рублів 3 копійки; стягнуто з 01 грудня 1977 року по 34 рублі 61 копійки завданої шкоди щомісяця до зміни інвалідності.

16 грудня 1977 року він був визнаний інвалідом 3 групи та йому була призначена пенсія у розмірі 26 рублів 93 копійки. Відповідно до висновку МСЕК у нього залишилось 30% працездатності.

Рішенням народного суду Краснолиманського району Донецької області від 03 лютого 1978 року було стягнуто з Колійної машинної станції № 10 Донецької залізниці завдану йому шкоду, починаючи з 01 грудня 1977 року по 01 лютого 1978 року 97 рублів 15 копійок; стягнуто починаючи з 01 лютого 1978 року по 65 рублів 88 копійок до зміни відсотка втрати працездатності.

Розмір відшкодування збитків по каліцтву складав 1534,24 грн. кожного місяця починаючи з січня 2012 року по грудень 2017 року.

У зв'язку із збільшенням розміру заробітної плати та прожиткового мінімуму позивач звернувся до відповідача з проханням вирішити питання про збільшення розміру належних йому виплат в якості відшкодування завданої шкоди, однак йому було відмовлено, більше того, з грудня 2017 року виплати йому взагалі були припинені.

Просив стягнути з відповідача на його користь суму недоплаченого відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом, завданим джерелом підвищеної небезпеки у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати за період з 01.01.2012 року по 31.12.2017 року в розмірі 276781,88 грн.; за період з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року 39091,50 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення сум недоплаченого заробітку в якості відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом, завданим джерелом підвищеної небезпеки, про визначення порядку відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку задоволені частково: стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 54485,13 грн. втраченого заробітку за період з березня 2015 року по 31.12.2017 року; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 2983,19 грн. втраченого заробітку щомісячно, починаючи з 01 січня 2018 року; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено; рішення в частині стягнення відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ПАТ «Українська залізниця» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зсування обставин, які мають суттєве значення для розгляду справи і, зокрема на те, що ПАТ «Укрзалізниця» не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції; відповідно до постанови КМ України від 2 вересня 2015 року ПАТ «Укрзалізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізуються шляхом злиття, серед яких є й Державне підприємство «Донецька залізниця», яке повинно бути відповідачем; Державне підприємство «Донецька залізниця» знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, залишається юридичною особою (з єдиного державного реєстру як юридична особа не виключено), свої активи і зобов'язання до ПАТ «Укрзалізниця» не передавало (відсутні первинні документи про таку передачу) і не могло в силу Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови КМ України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», постанови КМ України від 2 вересня 2015 року, яким затверджений Статут Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», постанови КМ України від 12 листопада 2014 року №604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» передати, а тому Державне підприємство «Донецька залізниця» самостійно несе відповідальність за договірними зобов'язаннями; в апеляційній скарзі представник ПАТ «Укрзалізниця» посилається також на те, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», як нове підприємство було утворено 26 листопада 2015 року, відповідно до рішення суд стягнув з відповідача - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» суми відшкодування шкоди за березень-вересень 2015 року, жовтень-листопада 2015 року; крім того, апелянт посилається на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджений постановою правління Фонду від 27.04.2007 року №34, а саме на пункти 3 та 1.1.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ПАТ «Укрзалізниця» підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 08.09.1975 року був прийнятий на посаду монтера колії другого розряду Колійної машинної станції №10 Донецької залізниці.

05 серпня 1976 року з вини Колійної машинної станції №10 Донецької залізниці з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав важку травму, в результаті якої втратив праву руку і 17 листопада 1976 року був визнаний інвалідом 2 групи.

Рішенням народного суду Краснолиманського району Донецької області від 28 листопада 1977 року було стягнуто з Колійної машинної станції № 10 Донецької залізниці завдану йому шкоду, починаючи з 17 листопада 1976 року по 1 грудня 1977 року в сумі 430 рублів 3 копійки; стягнуто з 01 грудня 1977 року по 34 рублі 61 копійки завданої шкоди щомісяця до зміни інвалідності.

16 грудня 1977 року він був визнаний інвалідом 3 групи та йому була призначена пенсія у розмірі 26 рублів 93 копійки. Відповідно до висновку МСЕ у нього залишилось 30% працездатності.

Рішенням народного суду Краснолиманського району Донецької області від 03 лютого 1978 року було стягнуто з Колійної машинної станції № 10 Донецької залізниці завдану йому шкоду, починаючи з 01 грудня 1977 року по 01 лютого 1978 року 97 рублів 15 копійок; стягнуто починаючи з 01 лютого 1978 року по 65 рублів 88 копійок до зміни відсотка втрати працездатності.

Відповідно до довідки, виданої структурним підрозділом Регіональної філії «Донецька залізниця» «Лиманська колійна машинна станція» розмір відшкодування збитків по каліцтву складав 1534,24 грн. кожного місяця, починаючи з січня 2012 року по грудень 2017 року.

Згідно довідки, виданої структурним підрозділом Регіональної філії «Донецька залізниця» «Лиманська колійна машинна станція», розмір середнього заробітку монтера колії другого розряду становив: з 01.01.12 по 30.04.12 - 2482,25 грн.; з 01.05.12 по 30.09.12 - 2607,37 грн.; з 01.10.12по 31.05.13 - 2775,54 грн.; з 01.06.13 по 31.07.13 - 2874,62 грн.; з 01.08.13по 31.12.14 - 3051,52 грн.; з 01.01.14 по 30.09.15 - 3204,10 грн.; з 01.10.15 по 30.06.16 - 3364,31 грн.; з 01.07.16 по 28.02.17 - 4550,33 грн.; з 01.03.17 по 30.11.17 - 5575,02 грн.; з 01.12.17 - 6335,98 грн.

Відповідач відмовився здійснювати перерахунок виплат у зв'язку з підвищенням розміру заробітної та мінімальної заробітної плати позивачеві, мотивуючи тим, що на підприємстві немає методики розрахунку і підприємство само не може прийняти рішення відносно відшкодування шкоди.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, йому призначена пенсія по інвалідності довічно, яка за період з 2012 по 2018 роки фактично виплачена.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 на підставі статей 1195, 1208 ЦК України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практики Європейського Суду з прав людини (справи «Суханов ті Ільченко проти України»; «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини"), відповідно до якої володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Проколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені, суд першої інстанції керувався фактом заподіяння цієї шкоди, а у зв'язку зі збільшенням розміру середньої заробітної плати монтера колії другого розряду на протязі 2012-2017 років повинно було відбуватися і збільшення розміру відшкодування шкоди.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин і матеріальної нормою права та дійшов правильного висновку про те, що при встановлених обставинах суми недоплаченого відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом, завданим джерелом підвищеної небезпеки, у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 саме з ПАТ «Українська залізниця».

Доводи апеляційної скарги такі висновки суду не спростовують з огляду на наступне.

Судом установлено, що 05 серпня 1976 року позивач отримав ушкодження здоров'я з вини Колійної машинної станції №10 Донецької залізниці внаслідок нещасного випадку, в результаті якого втратив праву руку і 17 листопада 1976 року був визнаний інвалідом 2 групи, а у подальшому - інвалідом третьої групи.

Відповідно до рішень суду від 28 листопада 1977 року та від 03 лютого 1978 року було стягнуто з Колійної машинної станції № 10 Донецької залізниці як власника джерела підвищеної небезпеки, від взаємодії з яким позивач отримав каліцтво, на користь ОСОБА_1 стягувалися щомісячні платежі на відшкодування завданої шкоди.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1, заявлені до ПАТ «Укрзалізниця», суд першої інстанції керувався постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», якою вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Постановою КМ України від 2 вересня 2015 року за №735 затверджено Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця». Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.

У трудовій книжці позивача міститься запис від 01.12.2015 року, що колійна машинна станція №10 Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована у структурний підрозділ «Краснолиманська колійна машинна станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Відповідно до довідки Лиманської колійної машинної станції відшкодування збитків по каліцтву з 1 січня 2012 року по 1 грудня 2015 року здійснювалось з рахунків ДП «Донецька залізниця», а з 1 грудня 2015 року по 1 грудня 2017 року з рахунків СП «Лиманська колійна машинна станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». При цьому ні СП «Лиманська колійна машинна станція», ні Регіональна філія «Донецька залізниця» не є юридичними особами.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 1205 ЦК України у разі припинення юридичної особи, зобов'язаної відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, і встановлення її правонаступників виплата щомісячних платежів покладається на її правонаступників. У цьому разі вимоги про збільшення розміру відшкодування шкоди пред'являються до її правонаступників.

Отже, з огляду на зазначені нормативно-правові акти та встановлені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем по даній справі є саме ПАТ «Укрзалізниця».

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що ДП «Донецька залізниця» з єдиного державного реєстру як юридична особа не виключено, свої активи і зобов'язання до ПАТ «Укрзалізниця» не передавало (відсутні первинні документи про таку передачу) є безпідставними, оскільки здійснення процедури припинення юридичної особи, в даному випадку ДП «Донецька залізниця» не залежить від дій позивача, оскільки стосується правових взаємовідносин між ДП «Донецька залізниця» та ПАТ «Укрзалізниця», а відповідно до Статуту ПАТ «Укрзалізниця», воно є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. При цьому з матеріалів справи вбачається, що виплата щомісячних сум ОСОБА_1 з 1 грудня 2015 року здійснювалась з рахунків СП «Лиманська колійна машинна станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», юридичною особою серед яких є саме ПАТ «Укрзалізниця».

На думку апеляційного суду, прикладом безпідставності доводів апеляційної скарги в цій частині є постанова Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрзалізниця», ДП «Донецька залізниця» про визнання права користування жилим приміщенням, зі змісту якої вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про те що належним відповідачем по справі має бути саме ПАТ «Укрзалізниця», а позов в частині вимог до ДП «Донецька залізниця» не підлягає задоволенню. Касаційною скаргою ПАТ «Укрзалізниця» такий висновок суду першої інстанції не оскаржується. У постанові Верховного Суду також немає висновку по те, що ПАТ «Укрзалізниця» є неналежним відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Статтею 28 Закону передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із Законом Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Тобто законодавцем обов'язок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові, покладений в повному обсязі на Фонд.

Так, згідно зі статтею 21 цього Закону в разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової або повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; забезпечити згідно з медичним висновком домашній догляд за потерпілим (або компенсувати йому відповідні витрати). Усі види соціальних послуг та виплат, передбачених цією статтею, надаються застрахованому та особам, які перебувають на його утриманні, незалежно від того, перебуває на обліку підприємство, на якому ставня страховий випадок, як платник страхових внесків чи ні.

Згідно зі ст. 30 Закону ступінь страти працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я.

Отже, з аналізу зазначеної правової норми вбачається, що до моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності Фонд не має обов'язку перед позивачем здійснювати страхові виплати, передбачені Законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення сум на відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку у зв'язку з каліцтвом, завданим джерелом підвищеної небезпеки. При цьому з наданих позивачем копій рішень судів від 28 листопада 1977 року та від 03 лютого 1978 року вбачається, що процент втрати працездатності позивачу встановлений висновком судово-медичної експертизи, а не МСЕК.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, що відповідно до ст.. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 04.02.2019 року.

Суддя-доповідач О.С. Санікова