ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7668/19 Справа № 212/4127/18 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю. В. у місті Кривому Розі, повне судове рішення складено 11 червня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я у зв`язку з нещасним випадком на виробництві при виконанні трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 20 червня 1980 року по 13 квітня 1982 року працював підземним бурильником шпуров 5-го розряду на шахті «Гвардійська» дільниця № 3 рудоуправління імені Рози Люксембург ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Внаслідок незадовільного контролю зі сторони змінного та дільничного нагляду за оглядом забоїв після проведення в них вибухів стану робочих місць 17 грудня 1981 року з позивачем, під час виконання ним професійних обов`язків, стався нещасний випадок на виробництві, про що було складено акт № 50 від 22 грудня 1981 року.

Висновком ЛТЕК від 13 квітня 1988 року позивачу первинно встановлено 100% втрати професійної працездатності та першу групу інвалідності по зору, безстроково.

Внаслідок отриманої травми на виробництві позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки постійно виникають складнощі у зв`язку загальною слабістю, втомою, болями. Він не може вести повноцінний образ життя, так як відчуває фізичні страждання, біль, обумовлену важкістю самопочуття, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, тому просив суд стягнути на його користь з відповідача 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, в зв`язку з нещасним випадком на виробництві.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що відносини між ним та ПАТ «Кривбасзалізрудком» по відшкодуванню моральної шкоди, завданою трудовим каліцтвом на виробництві, виникли після пред`явлення позову, тобто після 14 червня 2018 року, тобто саме з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, тому у спірних правовідносинах можливо застосувати положення статті 237-1 КЗпП України, статей 1167 та 1168 ЦК України, ч. 1 ст. 6, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року. Отже, з вини ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, унаслідок чого відповідач має відшкодувати йому моральну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що законодавство, чинне на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я, не містило положень щодо обов`язку з відшкодування моральної шкоди, тому правові підстави для відшкодування такої шкоди відсутні.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишанню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 20 червня 1980 року по 13 квітня 1982 року працював підземним бурильником шпуров 5-го розряду з повним робочим днем в підземних умовах на дільниці № 3 шахти «Гвардійська» РУ імені Рози Люксембург виробничого об`єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» (а.с. 13).

17 грудня 1981 року ОСОБА_3 внаслідок нещасного випадку на виробництві, отримав трудове каліцтво у вигляді рогіко-склерального проникаючого поранення, гіфема, травматичну катаракту, внутрішньоочні сторонні тіла в обох очах.

Відповідно до п. 14, 15 Акту про нещасний випадок № 50 від 22 грудня 1981 року, нещасний випадок стався при бурінні позивачем шпуров в забої без попередньої ліквідації отказов, що призвело до вибуху, в результаті потрапляння бура в стакан з залишками ВМ, ОСОБА_1 отримав травму очей. Причиною нещасного випадку є незадовільний контроль з боку змінного та дільничного нагляду за оглядом забоїв після проведення в них вибухів; низька виробнича та технологічна дисципліна при проведенні прохідних робіт (а.с. 8-зворот).

Висновком ЛТЕК від 13 квітня 1988 року позивачу первинно встановлено 100% втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом, перша група інвалідності, безстроково (а.с. 6-7).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволені позову виходив з того, що у позивача, як потерпілого, право на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 13 квітня 1988 року. Отже, на вказані правовідносини розповсюджується ЦК України в редакції 1963 року, який, станом на квітень 1988 року не передбачав права на відшкодування моральної шкоди. Стаття 237-1 КЗпП України, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України», набрала чинності з 24 грудня 1999 року, тому у останнього права на відшкодування моральної шкоди не виникло.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки нещасний випадок стався з позивачем 17 грудня 1981 року, та чинне законодавство на час настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності 13 квітня 1988 року не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, у позивача не виникло права на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що відносини між ним та ПАТ «Кривбасзалізрудком» по відшкодуванню моральної шкоди, завданою трудовим каліцтвом на виробництві, виникли після пред`явлення позову, тобто після 14 червня 2018 року, тому саме з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, а тому у спірних правовідносинах можливо застосувати положення статті 237-1 КЗпП України, статей 1167 та 1168 ЦК України, ч. 1 ст. 6, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки вказані правовідносини виникли на час чинності ЦК України в редакції 1963 року, який, станом на квітень 1988 року не передбачав права на відшкодування моральної шкоди, а стаття 237-1 КЗпП України відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» набрала чинності лише 24 грудня 1999 року, Закон України «Про охорону праці» набрав чинності 24 листопада 1992 року, а ст. ст. 1167, 1168 ЦК України в редакції 2004 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

На думку колегії суддів, з`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додтриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: