ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3121/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Литвин Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Київкомунсервіс" про визнання дій та наказу про звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при звільненні, компенсації відповідно до п.7.19 Колективного договору, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій та наказу про звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при звільненні, компенсації відповідно до п.7.19 Колективного договору, відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що ОСОБА_2 8.09.2014 року був прийнятий на посаду заступника начальника сектора юридичного забезпечення КП „Київкомунсервіс" на підставі наказу №81-к від 8.09.2014 року. В подальшому назву посади було змінено на заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення. 8.09.2017 року позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням з вимогою дострокового розірвання трудового договору у визначений працівником строк згідно п.3, ст.38 КЗпП України в наслідок невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а також положень Закону України „Про оплату праці", Закону України „Про колективні договори та угоди", тощо, а також здійснення на нього психологічного тиску. Цього ж дня ОСОБА_2 подав заяву на виплату йому матеріальної допомоги відповідно до вимог колективного договору, однак вона не була задоволена. Підставою для написання такої заяви стало те, що після призначення на посаду директора КП „Київкомунсервіс" ОСОБА_4 він почав упереджено ставитись до позивача. Разом зі своїм радником ОСОБА_5 він неодноразово пропонували ОСОБА_2 звільнитись з займаної посади за власним бажанням, оскільки на цю посаду у директора є інша кандидатура. З 11 по 19.09.2017 року ОСОБА_2 перебував на лікарняму, а 20.09.2017 року він з ранку, перебуваючи в бухгалтерії бачив наказ про його звільнення на підставі п.3, ст.38 КЗпП України, а наступного дня він був ознайомлений з наказом про звільнення згідно п.1, ст.38 КЗпП України, що є безпосереднім порушенням трудового права позивача. Наказом №113-к від 19.09.2017 року позивача ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 20.09.2017 року на підставі ст.38 КЗпП України. За таких обставин просять визнати дії Комунального підприємства „Київкомунсервіс" щодо звільнення ОСОБА_2 та наказ Комунального підприємства „Київкомунсервіс" №113-к від 19.09.2017 року про звільнення ОСОБА_2 незаконними, змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2 , зазначене у наказі Комунального підприємства „Київкомунсервіс" №113-к від 19.09.2017 року з „за ст.38 КЗпП України" на „за ч.3, ст.38 КЗпП України" і визнати дату звільнення датою ухвалення рішення у справі, також стягнути з Комунального підприємства „Київкомунсервіс" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 744 грн. 50 коп., 119 790 грн. в рахунок компенсації матеріальної допомоги згідно п.7.19 Колективного договору за 2017-2018 рік, 48 020 грн. 25 коп. вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП України, відшкодувати 398 131 грн. 20 коп. моральної шкоди.

Представник відповідача КП „Київкомунсервіс" Олійник Я.А. в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що подана 8.09.2017 року заява позивача про звільнення згідно п.3, ст.38 КЗпП України не підтверджена будь-якими доказами і не містить фактів тиску на нього та не виконання керівництвом КП трудового законодавства. Крім того, позивач дійсно написав заяву про звільнення, але через його відсутність на робочому місці 20.09.2017 року вручити йому трудову книжку було неможливо. 21.09.2017 року він з`явився на роботі тільки об 11-25 годин і заявив свій намір про відкликання своєї заяви про звільнення та продовжити виконання своїх службових обов`язків. Оскільки позивач був відсутній на робочому місці 21.09.2017 року з 8-00 годин до 11-25 годин, тому відповідачем було таку обставину розцінено як фактичне залишення роботи. 21.09.2017 року ОСОБА_2 відмовився у отриманні копії наказу про звільнення, при цьому з ним було проведено повний розрахунок при звільненні і підстав для задоволення позову немає.

Заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ /СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Як встановлено у судовому засіданні, Комунальне підприємство „Київкомунсервіс" було зареєстроване 22.08.2008 року Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією на підставі нової редакції статуту підприємства (т.1, а.с.109).

Позивач ОСОБА_2 8.09.2014 року був прийнятий на посаду заступника начальника сектора юридичного забезпечення КП „Київкомунсервіс" на підставі наказу №81-к від 8.09.2014 року, що підтверджується записом в його трудовій книжці (т.1, а.с.49). В подальшому 20.01.2015 року назву посади було змінено на заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення на підставі наказу №141-к від 31.12.2014 року (т.1, а.с.50).

8.09.2017 року позивач ОСОБА_2 написав заяву про звільнення за власним бажанням з вимогою дострокового розірвання трудового договору у визначений працівником строк згідно п.3, ст.38 КЗпП України в наслідок невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а також положень Закону України „Про оплату праці", Закону України „Про колективні договори та угоди", тощо, а також здійснення на нього психологічного тиску (т.1, а.с.68). Вказані обставини не заперечувались учасниками справи і визнані ними, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.

У відповідності до п.3, ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Після написання 8.09.2017 року заяви про звільнення ОСОБА_2 з 11 по 19.09.2017 року перебував на лікарняму, в якому зазначено: 20.09.2017 року приступити до роботи. Саме 20.09.2017 року позивач подав відповідачу вказаний лікарняний лист. Зазначені обставини також не заперечувались представниками сторін і позивачем.

Наказом №113-к від 19.09.2017 року позивача ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення КП „Київкомунсервіс" з 20.09.2017 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України: підстава заява ОСОБА_2 від 8.09.2017 року (т.1, а.с.51).

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 20.02.2013 року №6-157цс12 за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3, ст.38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу визначену працівником причину звільнення з роботи.

Аналогічна позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 року (т.1, а.с.99-104).

Таким чином, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудового права працівника.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України, то КП „Київкомунсервіс" не мало права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1, ст.38 КЗпП України, тому відповідача необхідно зобов`язати змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з роботи із „звільнений за власним бажанням з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України" на „звільнений за власним бажанням з займаної посади на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України", задовольнивши позов в цій частині. З цих же підстав необхідно визнати наказ про звільнення позивача незаконним, а також і з тих підстав, що він був винесений відповідачем в період тимчасової непрацездатності позивача. Тобто, як не заперечували представники сторін, з лікарняного ОСОБА_2 вийшов 20.09.2017 року, а наказ №113-к був виданий 19.09.2017 року в період перебування позивача на лікарняному, що є також беззаперечним порушенням ч.4, ст.40 КЗпП України.

Як регламентує ч.4, ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Вимога позивача про визнання датою звільнення дату ухвалення рішення у справі не підлягає задоволенню, оскільки вона не ґрунтується на законі.

Зазначені вище обставини підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

За приписами ч.1, ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Оскільки суд дійшов висновку про звільнення позивача на підставі ч.3, ст.38 КЗпП України, тому з відповідача на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 48 020 грн. 25 коп. (16 006 грн. 75 коп. щомісячного заробітку х 3) вихідної допомоги, яка є обов`язковою виплатою за таких обставин.

Як регламентує ч.1-2, ст.29 Закону України „Про оплату праці" при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

За змістом п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"від 24 грудня 1999 року №13 при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

За змістом п.7.19 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП „Київкомунсервіс" на 2017-2018 рік, адміністрація у разі вчинення процесуальних дій правоохоронними органами та/або контролюючими органами, спрямованих на притягнення працівника, в тому числі з керівника підприємства, під час виконання своїх службових обов`язків, до кримінальної, адміністративної та інших форм відповідальності включно з передбаченими процесуальними формами досудових розслідувань і дій, та звільнення працівника від відповідальності за будь-яких умов, крім амністії, надає правову допомогу і захист інтересів працівника (у тому числі щодо соціально-побутових питань працівників - власними силами) або компенсує підтверджені витрати на фахову юридичну допомогу і консультацію включно з наданням адвокатських послуг, а також здійснює компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 посадових окладів працівника.

Як встановлено судом, 10.03.2016 року постановою серії ПСЗ №001127, винесеною інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Кошевич Ю . В ., ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1, ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2016 року постанову серії НОМЕР_1 , винесену інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Кошевич Ю.В. 10.03.2016 року було скасовано як незаконну (т.2, а.с.55-56). За описаних обставин, приймаючи до уваги положення п.7.19 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП „Київкомунсервіс" на 2017-2018 рік відповідач мав сплатити позивачу компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 посадових окладів працівника. Однак звернення позивача залишись без реагування. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 39 930 грн. (7 986 грн. посадового окладу х 5) в рахунок компенсації моральної шкоди згідно п.7.19 Колективного договору, в задоволенні решти суми необхідно відмовити, як така, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні.

За приписами ч.3, ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як зазначив законодавець у вказаній нормі права, працівник має право на отримання від працедавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі поновлення його на роботі або у випадку визнання формулювання причини звільнення неправильним, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника на іншу роботу.

При розгляді даної цивільної справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 не просить поновити його на роботі, а просить змінити неправильне формулювання причин звільнення. Як вбачається з відомостей Головного управління ДФС у м. Києві позивач ОСОБА_2 після звільнення його відповідачем через 6 днів 26.09.2017 року працевлаштувався до ТОВ „Володар Роз", а з 6.11.2017 року був прийнятий на роботу до ТОВ „Еко-сервіс" (т.1, а.с.221-222). Вказані обставини наголошують про те, що причини звільнення позивача з КП „Київкомунсервіс" не перешкоджали йому в подальшому працевлаштуватись на іншу роботу, а тому він не набув права на отримання від відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою статті 235 КЗпП України. За таких обставин в задоволенні вимоги ОСОБА_2 до КП „Київкомунсервіс" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні необхідно відмовити.

У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Як роз`яснює п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки позивачу ОСОБА_2 було завдано моральних страждань та психологічних переживань неправомірними діями відповідача щодо протиправного формулювання його звільнення з роботи, неповної сплати вказаних вище сум при звільненні, а він, не отримуючи зазначених належних коштів для проживання, втратив нормальні життєві зв`язки, що природно зрозуміло, які вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, тому з відповідача на його користь необхідно стягнути 5 000 грн. моральної шкоди, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, в решті стягнення суми моральної шкоди необхідно відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 305 грн. 20 коп. (768 грн. 40 коп. х 3 задоволенні позовні вимоги), від якого був звільнений позивач при зверненні до суду у відповідності з п.1, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір".

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.43 Конституції України, ст.2; 2-1; 38; ч.4, ст.40; 44; 47; 116; 233; 235; 237-1 КЗпП України, ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України, ст.29 Закону України „Про оплату праці", п.4; 13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"від 24 грудня 1999 року №13, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати дії Комунального підприємства „Київкомунсервіс" щодо звільнення ОСОБА_2 та наказ Комунального підприємства „Київкомунсервіс" №113-к від 19.09.2017 року про звільнення ОСОБА_2 незаконними.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначене у наказі Комунального підприємства „Київкомунсервіс" №113-к від 19.09.2017 року з „за ст.38 КЗпП України" на „за ч.3, ст.38 КЗпП України", в задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства „Київкомунсервіс" на користь ОСОБА_1 39 930 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди згідно п.7.19 Колективного договору, 48 020 грн. 25 коп. вихідної допомоги, 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 92 950 грн. 25 коп. з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства, в задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства „Київкомунсервіс" на користь держави 2 305 грн. 20 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :