Номер провадження 22-ц/804/79/19
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Биліни Т.І.,

Мироненко І.П.,

секретар Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року, ухвалене в м.Маріуполі Донецької області у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу. Позовна заява, після уточнення, мотивована тим, що 06 червня 2016 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_4 у власність грошові кошти в сумі 23880 доларів США, що на день укладання договору еквівалентно 597 047,76 гривень, а ОСОБА_4 прийняв позику та зобов'язався повернути її в строк до 01 серпня 2017 року. На підтвердження цього ОСОБА_4 надав відповідну розписку від 15 червня 2016 року на суму 19900 доларів США та від 01 серпня 2016 року на суму 3980 доларів США. У визначений в розписці строк зобов'язання не було виконане. Між тим, на позичені кошти відповідачі вже 25 липня 2016 року придбали 3-х кімнатну квартиру в м.Маріуполі та відремонтували її. Оскільки отримані грошові кошти за договором позики витрачені ОСОБА_4 в інтересах його з ОСОБА_5 сім'ї, що створює для відповідачів солідарний обов'язок щодо повернення позики, то просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь заборгованість у розмірі 298 523,88 гривень та 50% судових витрат та з ОСОБА_5 на її користь заборгованість у розмірі 298 523,88 гривень та 50% судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 298 523,88 гривень та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 985,24 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду, просить рішення суду в частині відмови у задоволені позову до ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив усі надані позивачем докази на підтвердження того, що позика бралася на придбання квартири для сім'ї відповідача ОСОБА_4 та виконання ремонтних робіт в ній та що реальна вартість квартири складає 20 000 доларів США (договір позики від 06 червня 2016 року, розписки від 15 червня 2016 року та від 01 серпня 2016 року, договір завдатку від 21 липня 2016 року, розписка продавця квартири, пояснення свідка, квитанції на придбання будівельних матеріалів, пояснення відповідача ОСОБА_4) лише з огляду на те, що у договорі купівлі-продажу від 25 липня 2016 року була зазначена сума предмету договору у розмірі 136 500 гривень. В той же час відповідачем ОСОБА_5 не надано жодного доказу на спростування зазначених доказів. Також зазначає, що судом першої інстанції були порушені принципи змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, верховенства права, свідченням чого є: безпідставне відхилення судом доказів сторін, надання переваг одному з учасників судового розгляду, який на підтвердження своїх заперечень не надав жодного доказу, упередженість суду, незастосування до спірних правовідносин тих норм права, які підлягають застосуванню, безпідставне звинувачення у змові позивача з відповідачем ОСОБА_4, який є її сином, та інші порушення.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, який просив скаргу задовольнити, заперечення представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6, яка просила рішення суду залишити без змін, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2016 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб.

06 червня 2016 між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_4 укладено договір про надання безпроцентної позики у простій письмовій формі, в якому ОСОБА_4 зазначає, що попередньо отримав згоду на укладення даного правочину у ОСОБА_5, і що укладає договір в інтересах подружжя ОСОБА_5. За умовами договору позичкодавець ОСОБА_2 передає позичальнику ОСОБА_4 у власність кошти в сумі 23 880 доларів США, що на день укладання еквівалентно 597 047,76 гривень, а позичальник приймає позику та зобов'язується повернути в строк до 02 серпня 2016 року, що підтверджується відповідними розписками позичальника. Позичальник надає гарантії позикодавцю, що позика буде використана в інтересах сім'ї з метою придбання останнім нерухомого майна в м. Маріуполі: 3-х кімнатної квартири та вчинення в ній відповідних ремонтних робіт (а.с.11).

Згідно з розпискою від 15 червня 2016 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 відповідно до договору від 06 червня 2016 року грошові кошти у розмірі 19900 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 серпня 2017 року (а.с. 12).

Також, відповідно до розписки від 01 серпня 2016 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2, згідно із договором від 06 червня 2016 року, грошові кошти у розмірі 3980 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 серпня 2017 року (а.с. 13).

25 липня 2016 року між ОСОБА_7 та відповідачами по справі ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1: по 1/2 частки квартири за кожним покупцем. За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за суму 136 500 гривень, яку покупці у рівних частках кожний передали продавцю сам на сам готівкою. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу 25 липня 2016 року (а.с. 4-7).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 21 грудня 2017 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 перебуває у спільній частковій власності у ОСОБА_5 (1/2 частки) та ОСОБА_4 (1/2 частки).

01 вересня 2017 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів (а.с. 14), в якій остання просила повернути суму коштів в розмірі 23880 доларів США, що еквівалентно 597 047,76 гривень, за укладеним договором позики від 06 червня 2016 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доказів на підтвердження укладення договору позики та використання отриманих коштів в інтересах сім'ї відповідача не надано. Отже, той факт, що боргові зобов'язання у ОСОБА_4 перед позивачем виникли в період шлюбу з ОСОБА_5, сам по собі не може бути підставою для стягнення 1/2 частини боргу з відповідача ОСОБА_5.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержано за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям за договором позики, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Положення ч.1 ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором або законом.

Звертаючись до суду, позивач обгрунтувала свої вимоги до відповідачів тим, що, незважаючи на те, що договір позики був укладений ОСОБА_2 тільки з ОСОБА_4, отримані в позику кошти були витрачені подружжям, в інтересах сім'ї, тому обидва відповідача мають повертати борг.

Статтею ч.1 ст.81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_4 в суді визнав вимоги позивача, підтвердив, що має обов'язки щодо повернення суми боргу, які він не виконав, тому суд вважав, що є підставою для стягнення з нього суми боргу та задоволення позову.

Разом з тим, з обґрунтуванням позову в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 боргу за договором позики суд першої інстанції не погодився.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала, пояснювала суду першої інстанції, що про існування договору позики їй не було відомо, згоди на укладання такого договору вона не давала, а квартира була придбана на подаровані на весілля кошти за 136500 гривень.

Як було встановлено судом, відповідачі дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у листопаді 2017 року. Будь-яких вимог ОСОБА_5 щодо повернення суми боргу за договором позики позивачем не вручались та не надсилались поштою.

Посилання позивача на те, що укладання договору позики не потребує письмової згоди другого з подружжя, тому неможливо ставити під сумнів факт укладання такого договору тільки тому, що він не містить письмової згоди ОСОБА_5, судом правильно не прийняті до уваги. Факт укладання договору позики між близькими родичами - матір'ю та сином - ніяк не зафіксований, в той час, як законом передбачено право дружини оспорити договір, укладений без її згоди, якщо він виходить за межі дрібного побутового ( ч.2 ст.65 СК України)

Будь-яких належних доказів витрачання отриманих ОСОБА_4 коштів за договором позики в інтересах сім'ї стороною позивача не надано та не наведено відповідачем ОСОБА_4

Твердження позивача про те, що сума позики була використана на придбання квартири, тому витрачена в інтересах родини, були перевірені судом першої інстанції. Так, судом надана оцінка відповідним доказам: купівля-продаж квартири оформлена відповідачами нотаріально. За умовами договору продаж квартири відбувся за 136 500 гривень, яку покупці у рівних частках кожний передали продавцю сам на сам готівкою, право власності на квартиру отримали в рівних частках - по ? кожний з подружжя.

Договір купівлі-продажу квартири ніким не оспорений ані в частині ціни, ані в частині прав власності на нерухоме майно.

Отже, судом правильно надана оцінка розписці продавця, в якій вона вказує іншу суму продажу квартири, договору завдатку, поясненням свідка ОСОБА_8, оскільки вони не є належними доказами, які б відповідали вимогам ст.ст.77,78 ЦПК України.

Суд також правильно зазначив, що отримання позивачем грошових коштів з банківського рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк" у період з 01.06.2018 року по 01.08.2018 року у доларах США, не може підтвердити факт отримання у борг цих коштів саме відповідачем ОСОБА_5, а вказує лише на наявність грошових коштів у позивача.

З урахуванням викладеного, цілком логічним і обгрутнованим є висновок суду про те, що доказів на підтвердження укладення договору позики в інтересах сім'ї та використання отриманого за договором позики в інтересах сім'ї не надано. Та обставина, що боргові зобов'язання у ОСОБА_4 перед позивачем виникли в період шлюбу з ОСОБА_5 сама по собі не може бути підставою для стягнення 1/2 частини боргу з відповідача ОСОБА_5 за наведених вище обставин.

Судом першої інстанції надано мотивовану оцінку письмових доказів: квитанцій на придбання будівельних матеріалів, наданих відповідачем ОСОБА_4, за результатами дослідження яких суд прийшов до висновку, що останні не підтверджують факту отримання відповідачем ОСОБА_5 позики від позивача, оскільки нічим іншим не підтверджено, що зазначені у них будівельні матеріали та інші предмети були придбані та використані саме для ремонту у спірні квартирі та здійснені відповідачем ОСОБА_5.

Доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням позивача, які були предметом розгляду у справи, і зводяться до незгоди з рішенням суду і вимог щодо переоцінки наданих доказів. Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду України (№№6-55цс13, 6-539цс16, 6-486цс16 та інші) не можуть слугувати підставою для зміни або скасування рішення, оскільки підтверджують правильність рішення суду щодо необхідності доказування відповідними засобами подібних позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

Т.І. Биліна

І.П.Мироненко