Єдиний унікальний номер судової справи 486/1802/18
Номер провадження 22-ц/812/269/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 лютого 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена суддею Южноукраїнського міського суду Миколаївської області Далматовою Г.А. 14 грудня 2018 року в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Южноукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про встановлення факту розірвання шлюбу,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеною заявою про встановлення факту розірвання шлюбу, заінтересована особа - Южноукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Южноукраїнський відділ ДРАЦС ГТУЮ), яку обґрунтувала наступним.

03 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано Петродолинською сільською радою Овідіопольского району Одеської області.

В подальшому сімейне життя не склалось та заявник переїхала проживати до міста Южноукраїнськ Миколаївської області, а ОСОБА_3 - до міста Брянка Луганської області.

У жовтні 2010 року ОСОБА_3, не попередивши заявника, звернувся до Брянківського міського суду Луганської області з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 01 листопада 2011 року у справі № 2-1220/2011 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян від 14 листопада 2018 року.

У ОСОБА_2 утворилась нова сім'я та 22 вересня 2018 року вона народила доньку.

Звернувшись до Южноукраїнського відділу ДРАЦС ГТУЮ з метою реєстрації народження доньки, заявник дізналась, що їй необхідно надати копію судового рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_3, інакше останній буде записаний батьком дитини.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що Брянківський міський суд Луганської області знаходиться на тимчасово окупованій території України, та вказана справа не передавалась до Лисичанківського міського суду Луганської області, якому підсудні справи вищеназваного суду, тому отримати копію рішення неможливо, ОСОБА_2 просила суд встановити факт розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3

Ухвалою судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 грудня 2018 року відмовлено у відкриті провадження за заявою ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу судді міського суду скасувати та передати питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкриті провадження у справі, суддя виходив із того, що оскільки існує порядок отримання рішення суду про розірвання шлюбу, звернення заявника до суду, шляхом подання заяви про встановлення факту розірвання шлюбу за судовим рішенням в порядку окремого провадження, є невірним способом захисту порушених прав.

Проте з таким висновком судді щодо процесуальної долі заяви колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Пред'явлення позову (заяви) - це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями ч.1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, серед яких в тому числі і факт розірвання шлюбу.

У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Стаття 318 ЦПК України передбачає зміст заяви про встановлення юридичного факту, а саме у ній повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 вбачається, що вона просить встановити факт, що шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано відповідно до рішення Брянківського міського суду Луганської області від 01 листопада 2011 року.

Обґрунтовуючи свою заяву ОСОБА_2 зазначає, що встановлення такого факту їй необхідно для реєстрації народження дитини.

Міський суд постановляючи оскаржувану ухвалу послався на ч.4 ст.315 ЦПК України, відповідно до якої суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Відповідно до змісту вказаної норми суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у тому випадку, коли із заяви убачається, що встановлення відповідного факту пов'язане із подальшим вирішенням певного спору про право.

При цьому, суд має в ухвалі зазначити в чому саме вбачається спір про право та який саме виник спір.

Проте міський суд не зазначив конкретно, в чому полягає спір про право, про яке саме право та з ким вбачається такий спір.

Будь - яких належних доказів на підтвердження правових наслідків подання такої заяви не надано та матеріали справи не містять.

Зазначене вище унеможливлює зробити висновок щодо наявності спору про право на стадії відкриття провадження у справі.

Разом з тим обґрунтовуючи відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилався на невірно обраний спосіб захисту заявником, вказуючи на те, що існує певний порядок отримання рішення суду про розірвання шлюбу.

Між тим зазначена підстава тягне за собою іншу процесуальну долю заяви ОСОБА_2, оскільки встановлення відповідності обраного способу захисту не вирішується на стадії відкриття провадження у справі, а має бути вирішено на стадії розгляду заяви по суті.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвала судді першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідно до вимог ст.ст.184-187 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 грудня 2018 року скасувати, а заяву ОСОБА_2, заінтересована особа - Южноукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про встановлення факту розірвання шлюбу з доданими до неї документами направити до того ж суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 07 лютого 2019 року