ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7477/19

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1577/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Губар В.С., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря Зіньковець О.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

місце постановлення рішення судом першої інстанції м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення судом першої інстанції 15.10.2019,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 11.12.2007, що зареєстрований у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції за №536.

Позов мотивовано тим, що у шлюбі з відповідачем, який є громадянином Туреччини, має посвідку на постійне місце проживання в Україні, народилося двоє дітей, які зараз є неповнолітніми. Подружнє життя не склалось, шлюбні відносини припинено, спільне господарство не ведеться. Подальше сумісне життя і налагодження сімейних відносин вважає неможливим. Також позивач просила не надавати сторонам строк для примирення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 жовтня 2019 року позов задоволено. Розірвано шлюб, між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , що зареєстрований 11.12.2007 Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, Україна, актовий запис № 536.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник наполягає на тому, що рішення прийнято судом без з`ясування, чи дійсно сторони не проживають як одна сім`я, чи припинили вони фактично шлюбні відносини, чи подальше спільне життя суперечитиме інтересам одного з них, дітей. Позивачем не було доведено судом належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх доводів. Відповідач зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що сторони та їх діти разом проживають у місті Києві, тобто шлюбні відносини не припинялись. Скаржник вважає, що позов було подано за зареєстрованим місцем проживання позивача та відповідача з розрахунком на те, що відповідач не дізнається про існування відповідної справи. Крім того, в період з 14.07.2019 по 28.08.2019 він перебував в Турецькій Республіці разом з двома дітьми. Відповідач наполягає на тому, що бажає зберегти шлюб заради повноцінного та психічного розвитку малолітніх дітей.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом по справі встановлено, що сторони уклали шлюб 11 грудня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Від шлюбу мають дітей доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, проте шлюб сторін носить формальний характер, позивач не бажає його збереження та спільного проживання однією сім`єю з відповідачем.

Такий висновок суду ґрунтується на повному і всебічному з`ясуванні фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, судом вірно застосовані норми матеріального права, що регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній ст.55 СК України.

За змістом ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

В оцінці доводів сторін колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 347/1988/18, в якому зазначено наступне.

Аналіз положень Сімейного кодексу України дає підстави стверджувати, що в переважній своїй більшості його норми мають явно виражене ґендерне наповнення, тобто він є ґендерно-чутливим за змістом.

При цьому, в основному, такі норми є ґендерно-збалансованими, тобто такими, що не містять підстав для дискримінації жінок і чоловіків, у всіх сферах правовідносин, що охоплюються Сімейним кодексом України та відповідають елементам ґендерної рівності.

Вказана тенденція прослідковується, починаючи із статті 1 Сімейного кодексу, якою передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки.

Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. І хто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому бувше подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що за вказаних вище обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову.

Аргумент апеляційної скарги про те, що позивачем позов було подано за зареєстрованим місцем проживання обох сторін з розрахунком, щоб відповідач не дізнався про розгляд справи, є безпідставними, оскільки позов подано з дотриманням вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач не бажає надалі підтримувати сімейні відносини із відповідачем, на примирення не згодна та наполягає на розірванні шлюбу.

Апеляційна скарга не містить посилань на будь-які обставини, що свідчать про те, що збереження сім`ї є можливим.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про можливість примирення його з позивачем. Апеляційна скарга містить загальні фрази про незаконність висновків суду, але не містить ґрунтовних доводів, які могли бути підставою для скасування рішення суду.

Твердження відповідача про те, що шлюбні відносини не припинялись і сторони проживають однією сім`єю є голослівними. Справа перебувала в провадженні районного суду з 16.07.2019. Рішення ухвалено 15.10.2019. За період перебування справи в провадженні суду, сторони не примирилися, представник позивача в судовому засіданні наполягав на розірванні шлюбу.

Акт №1 про фактичне проживання від 12.11.2019 та договір оренди житлових приміщень (квартири), приєднані відповідачем до апеляційної скарги, апеляційний судом не можуть бути взятими до уваги з огляду на ч.3 ст.367 ЦПК України.

Твердження скаржника про проживання їх сім`ї за однією адресою в орендованій квартирі в м. Києві не свідчить про наявність у сторін сімейних відносин. В своїй заяві від 16.12.2019 позивач в особі свого представника вказала, що апеляційна скарга є безгрунтовною, оскільки збереження шлюбу є неможливим.

Те, що відповідач разом з дітьми відпочивав влітку в Туреччині на суть спору не впливає і вказує лише на виконання скаржником в цей період вимог ст.150 ч.2 СК України.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду м.Черінгова від 15 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

В.С.Губар

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 18.12.2019.