Справа № 161/3957/19 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/1144/19 Категорія: 3 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А. К., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом знесення самочинного будівництва, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що власник суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , а згодом її дочка ОСОБА_4 , розпочали та здійснили будівництво бетонно-цегляного паркану та господарської будівлі поза межами своєї ділянки, внаслідок чого площа його ділянки, визначена в державному акті, зменшилася. На його неодноразові звернення щодо припинення будівництва паркану відповідачі не реагували. Зазначає, що був змушений звернутись до правоохоронних органів, до управління містобудування та до управління держкомзему з приводу вказаного порушення.

Тому просив суд зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту частину його ділянки шляхом знесення господарської будівлі та приведення земельної ділянки у попередній стан, а також стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :21:032:0022, шляхом знесення господарської будівлі та приведення земельної ділянки у попередній стан. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 вересня 2019 року ухвалено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3432,00 грн за проведення експертизи.

Не погоджуючись із даним рішенням та додатковим рішенням суду, представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає їх незаконними, необгрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що позивач не довів факт самочинного будівництва відповідачкою на його земельній ділянці господарської споруди, а суд відповідно не перевірив та не врахував доказів на спростування відповідачем, зокрема того, що господарська споруда, яку ОСОБА_1 вважає самочинною, не відповідає жодним критеріям, визначеним у ст. 376 ЦК України, оскільки при її побудові не встановлено порушення жодних будівельних норм; є в наявності сертифікат відповідності від 04.11.2010 р., свідоцтво про право власності від 21.12.2010 р. та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності в тому числі у на цю господарську споруду. Також позивач зазначає, що судом було невірно дано оцінку таким доказам, як висновок судової експертизи №8920-8921 від 09.01.2019 р., №7330-7331 від 24.05.2013 р. Просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі зібраних та досліджених доказів у їх сукупності виходив з того, що право позивача, як власника земельної ділянки, в даному випадку порушене відповідачем шляхом будівництва господарської будівлі на землі ОСОБА_1 , тому з урахуванням обраного позивачем способу захисту ОСОБА_2 зобов?язана звільнити належну позивачу земельну ділянку шляхом знесення господарської будівлі та приведення земельної ділянки позивача у попередній стан.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним критеріям оскаржуване рішення суду відповідає.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Кодексу).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Стаття 391 ЦК встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частинами першою, другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до вимог ст.104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу. Якщо дії сусіда є неправомірними та не відповідають умові заподіяння як найменших незручностей, такі дії підлягають припиненню.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 з 15.09.2010 року надано у власність земельну ділянку площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , видано 10.05.2011 року державний акт ЯМ № 658210 на право приватної власності на цю ділянку, кадастровий номер :21:032:0022 (а.с.18).

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0419 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 та будинковолодіння є відповідач ОСОБА_2 (а.с.61-66).

Також судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 було самовільно збудовано бетонно-цегляний паркан на земельній ділянці позивача ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Зазначена обставина підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.10.2011 року, актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.10.2011 р., листом Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради на звернення ОСОБА_1 № К-1097/20.1-8-040 від 23.09.2011 року, висновком судової експертизи №7330-7331 від 24.05.2013 року (а.с. 17-20,24-25).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0254 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :21:032:0022, шляхом знесення самовільно збудованого бетонно-цегляного паркану (а.с.29-30).

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24 жовтня 2013 року вказане рішення залишено без змін.

Факт самовільного зайняття земельної ділянки відповідачкою зафіксовано вищевказаним актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.10.2011 року та записами в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок ОСОБА_2 , зокрема відміткою: «побудовано самовільно- сарай Б-1» (а.с.35).

Позивач пояснив, чого і не спростувала відповідач, що спірна господарська споруда прилягає до бетонного паркану, що за рішенням суду підлягає знесенню. Оскільки вказаний паркан збудований у формі літери "Г" і фактично дві стіни спірної бетонно-цегляної господарської будівлі є одним цілим з бетонним парканом, тобто дотично добудовано бокову і передню стіну до паркану, то відповідно і ці обидва об`єкти нерухомості повністю розміщені на належній йому земельній ділянці.

Як встановлено судом, дане судове рішення не виконувалось відповідачем добровільно, тому державним виконавцем 06.12.2016 р. у ході виконання виконавчого листа було зазначено, що продовженням паркану, що підлягав знесенню, є господарська споруда типу сарай, яка знаходиться на ділянці ОСОБА_1 , що ускладнює виконання рішення.

Із висновку земельно-технічної експертизи №8920-8921 від 09.01.2019 року вбачається, що відповідно до топографо-геодезичного знімання та технічного паспорту на домогосподарство по АДРЕСА_2 на земельній ділянці ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , в південно-східній частині розташована господарська будівля площею 16,70 м.кв., яка належить ОСОБА_2 на підставі технічного паспорту, виготовленого БТІ від 02.06.2010 р.

Отже, із врахуванням встановлених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачкою було самочинно (без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, а також з істотним порушенням будівельних норм і правил) побудовано до житлового будинку господарську будівлю (сарай), чим порушено право позивача на користування належним йому нерухомим майном.

На переконання колегії суддів, виходячи із засад цивільного судочинства, зокрема, пропорційності, змагальності і диспозитивності, обраний позивачем та застосований місцевим судом спосіб захисту приватної власності позивача на земельну ділянку шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно збудовану господарську будівлю, із врахування ст. 152 ЗК України, ст.376 ЦК України буде ефективним та забезпечить поновлення його порушеного права.

Доводи щодо неналежності та недопустимості експертизи, проведеної у справі, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, так як вказаний висновок експертизи є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаним на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві.

Крім того, слід зазначити, що відповідач не був позбавлений можливості скористатися правом на призначення у даній справі повторної експертизи на підтвердження своїх доводів.

Щодо покликань представника відповідача в апеляційній скарзі на незаконність додаткового рішення слід зазначити наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, висновок суду про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на проведення експертизи, яка була прийнята судом як доказ під час ухвалення рішення є процесуально обґрунтованим та виправданим,.

Інші доводи апеляційної скарги ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду законне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції -без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді