Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 462/3872/13-ц

провадження №61-31412св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі- ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому просило: врахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9GA, укладеним 16 квітня 2008 року з ОСОБА_1 , в розмірі 53 427,26 дол. США, звернути стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з цієї квартирі зі зняттям їх з реєстраційного обліку за місцем реєстрації.

В обґрунтування позову зазначало, що 16 квітня 2008 року ОСОБА_1 уклав з банком кредитний договір №LVH9GA, за умовами якого отримав кредит у розмірі 31 250,00 дол. США, виконання зобов`язань за яким було забезпечено іпотекою належної на праві власності ОСОБА_1 квартири на підставі договору іпотеки №LVH9GA від 16 квітня 2008 року.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, тому банк має право на дострокове повернення кредиту зі сплатою нарахованих процентів та комісії за користування кредитними коштами, пені та штрафних санкцій за порушення позичальником своїх зобов`язань, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим особи, які зареєстровані та проживають в переданій в іпотеку банку квартирі, підлягають виселенню відповідно до Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Крім того, відповідач в порушення умов іпотечного договору без письмової згоди банку зареєстрував у квартирі свою неповнолітню дитину.

Враховуючинаведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданого розрахунку заборгованості прострочення з боку відповідача виникло у травні 2009 року, проте банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у травні 2013 року. Враховуючи, що в договорі іпотеки не встановлено збільшеного строку позовної давності, позивач пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини другої 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою. Відповідно постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Оскільки відповідач передав в іпотеку житло, яке не було придбано за рахунок отриманих кредитних коштів, відсутні правові підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2017 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9GA від 16 квітня 2008 року в розмірі 53 427, 26 дол. США, з яких: 27 609, 08 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 9 787, 19 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 782, 60 дол. США - заборгованість по комісії, 12 674, 44 дол. США - пеня, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 2 542, 67 дол. США - штраф (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що пунктом 5. 5 кредитного договору передачено п'ятирічну позовну давність, тому правових підстав для застосування судом наслідків спливу позовної давності при вирішенні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором немає, оскільки позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду з цією вимогою.

Відповідач не виконав обов'язок щодо повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору і не виконав у добровільному порядку письмову вимогу банку про дострокове повернення кредиту в повному обсязі у встановлений в цій вимозі строк, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 53 427, 26 дол. США станом на 15 квітня 2013 року, тому наявніправові підстави для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Передана в іпотеку банку квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, а приватизована відповідачем ОСОБА_1 у грудні 2005 році відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про виселення відповідача ОСОБА_1 разом із дочкою зі спірної квартири.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, не врахував, що за одне й те саме порушення зобов`язання передбачена подвійна відповідальність одного виду, що суперечить положенням статті 61 Конституції України.

Позивач пропустив позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд неправильно застосував положення статей 38, 40, а також не застосував положення статей 39, 43 Закону України «Про іпотеку» щодо визначення початкової ціни предмета іпотеки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Залізничного районного суду м. Львова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 462/3872/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволеню.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 16 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № LVH9GA, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 31 250, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12, 96% річних та кінцевим терміном повернення до 16 квітня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № LVH9GA між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 16 квітня 2008 року укладено договір іпотеки квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 252 500, 00 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 15 квітня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 53 427, 26 дол. США, з якої: 27 609,08 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, 9 787, 19 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 782, 60 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 12 674, 44 дол. США - пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання, 31, 29 дол. США - штраф (фіксована частина), 2542,67 доларів США - штраф (процентна складова).

Пунктом 22 договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору, Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

У пункті 27 іпотечного договору сторони передбачили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 6 та частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 36 Закону «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору його купівлі-продажу наведений у постановах Великої Палати Верховного Судувід 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц.

Відтак, оскільки сторони при укладенні договору іпотеки квартири визначили, що укладення іпотекодержателем від свого імені договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі є позасудовим способом врегулювання, висновки апеляційного суду про задоволення позову є помилковими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем позовної давності. Проте виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Таким чином, відмова у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, однак судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Заліничної районної адміністрації Львівської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов