КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року місто Київ.

Справа № 643/3666/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16413/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року (ухваленого у складі судді Радзівіл А.Г., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення пені,-

встановила:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом про захист прав споживачів та стягнення пені.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що упродовж 2009 - 2012 років між ОСОБА_1 , (яка змінила прізвище на " ОСОБА_1 ") та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено ряд договорів банківського вкладу, а саме:

-договір № SAMDN4247 від 14 травня 2009 року;

-договір № SAMDN3551 від 28 лютого 2011 року;

-договір № SAMDN0149 від 28 квітня 2011 року;

-договір № SAMDN0106 від 06 серпня 2012 року.

На підставі цих договорів відповідач відкрив депозитні рахунки, на які ОСОБА_1 внесла грошові кошти на суму 26 000 доларів США.

25 жовтня 2012 року ОСОБА_4 (мати ОСОБА_1 ) та ПАТ КБ "ПриватБанк" уклали договір банківського вкладу № SAMDN9009, згідно умов якого на депозитному рахунку розміщено 100 000 грн.

21 травня 2014 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги за умовами якого до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за договором банківського вкладу № SAMDN9009 від 25 жовтня 2012 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 направили на адресу ПАТ КБ "Приватбанк" заяву про дострокове розірвання зазначених вище договорів депозиту та повернення грошових коштів протягом двох днів з моменту отримання даної вимоги, але банк безпідставно відмовився повернути їм грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках.

05 лютого 2016 року Апеляційний суд м. Києва прийняв рішення по справі

№ 753/12146/14-ц, яким вирішив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 загальну суму заборгованості у розмірі 26 000 доларів США та 104 284, 93 грн, яка складається із заборгованостей:

-за договором № SAMDN4247 (Вклад "Стандарт") від 14 травня 2009 року у розмірі 5 000 доларів США - сума вкладу;

-за договором № SAMDN3551 (Вклад "Стандарт") від 28 лютого 2011 року у розмірі 5 000 доларів США - сума вкладу;

-за акцептованою відповідачем Заявою № SAMDN0149 (на оформлення вкладу "Стандарт" від 28 квітня 2011 року у розмірі 5 000 доларів США - сума вкладу;

-за договором SAMDN0106 (Вклад "Стандарт") від 06 серпня 2012 у розмірі 11 000 доларів США - сума вкладу;

-за договором № SAMDN9009 (Вклад "Стандарт") від 25 жовтня 2012 у розмірі 104 284,93 грн., з яких: 100 000 грн. - сума вкладу; 4 284,93 грн. - нараховані відсотки.

24 лютого 2016 року Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист

№ 753/12146/14-ц відповідно до якого із відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 26 000 доларів США та 104 284, 93 грн.

06 листопада 2017 року на виконання вказаного рішення суду у примусовому порядку Київський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківський області відкрив виконавче провадження за виконавчим листом № 753/12146/14-ц про стягнення на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ "ПриватБанк" 26 000 доларів США та 104 284, 93 грн.

15 листопада 2017 року головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківський області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 753/12146/14-ц, у зв`язку з тим, що на рахунок обліку депозитних сум відділу надійшли кошти достатні для погашення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Кошти були перераховані у відповідності до ч. 1. ч. 2 ст. 533 ЦК України, за курсом НБУ станом на 15.11.2017 року.

16 листопада 2017 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у сумі 793 190 грн. 66 к.

Позивач зазначив, що оскільки між сторонами існували договірні зобов`язання, відповідач вчасно не виконав відповідне грошове зобов`язання, позивач має право на стягнення з відповідача пені з урахуванням строків позовної давності та моменту фактичного виконання основного зобов`язання, тобто з 28 березня 2017 року по 15 листопада 2017 року.

У зв`язку із наведеним позивач звернулась до суду із даним позовом у якому просила суд стягнути з ПАТ КБ "Приватбанк" на її користь пеню у розмірі 728 951, 60 грн. (сума основного боргу 104 284,93 грн., період розрахунку з 23.03.2017 р. по 15.11.2017 р., розмір пені 3%, кількість днів у періоді - 233), та пеню у розмірі 181 740, 00 доларів США (сума основного боргу 26 000 доларів США, період розрахунку з 23.03.2017 р. по 15.11.2017 р., розмір пені 3%, кількість днів у періоді - 233).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 104284 грн. 93 коп. (сто чотири тисячі двісті вісімдесят чотири гривні дев`яносто три копійки).

Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 104284 грн. 93 коп. (сто чотири тисячі двісті вісімдесят чотири гривні дев`яносто три копійки).

Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 26000 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2019 року виправлено допущену описку у резолютивній частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року, виключивши 3 абзац, а також замість " Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 7483 грн. 05 коп." вважати вірним" Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь держави судовий збір в розмірі 7483 грн. 05 к.".

Резолютивну частину рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року, викладено в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 104284 грн. 93 коп. (сто чотири тисячі двісті вісімдесят чотири гривні дев`яносто три копійки).

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 26000 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь держави судовий збір в розмірі 7483 грн. 05 коп."

Не погоджуючись з рішенням, 06 листопада 2019 року, згідно поштової відмітки (а.с. 217) АТ КБ "ПриватБанк" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В іншій частині - залишити без змін.

Посилається скаржник на те, що суд фактично зменшив розмір пені до розміру, який перевищує розмір депозиту, оскільки стягнув з банку пеню в сумі 104 284 грн. 93 к. при тому, що розмір депозиту складав 1000 00,00 грн.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції не виконав загальні вимоги та завдання цивільного судочинства в частині повного та об`єктивного розгляду справи та обов`язку суду навести мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування тощо, а також зазначення конкретних висновків за підсумками розгляду справі, які повинні бути зазначені у резолютивній частині такого рішення.

Також скаржник зазначає, що резолютивна частина судового рішення від 16.09.2019 року містить подвійне стягнення суми 104 284 грн. 93 к., оскільки судом зазначено два рази про те, що стягується на користь Позивача пеня в розмірі 104284 грн. 93 к., що свідчить про незаконність рішення в цій частині.

Посилається на те, що судом першої інстанції протиправно стягнуто пеню в іноземній валюті, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки згідно статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Крім того, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України в Постанові від 16.08.2017 року у справі № 6-26б7ис17.

Ухвалою від 02 грудня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 18.12.2019 року відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку доводи скарги підтримав.

Представник позивача заперечував проти задоволення скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або з іноземній валюті, які розмішені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу(вкладна вимогу)або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів", цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Судом встановлено, що впродовж 2009-2012 років на території Автономної Республіки Крим в м. Євпаторії між ОСОБА_1 . та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договори банківського вкладу.

-14 травня 2009 року ПАТ "КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 уклали договір

№ SAMDN4247 (вклад "Стандрат"), за умовами якого ОСОБА_1 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 5 000 дол. США на 1 місяць під 11 %/ річних;

- 28 лютого 2011 року сторони уклали договір № SAMDN3551 (вклад "Стандарт" з щомісячною виплатою), за умовами якого ОСОБА_1 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 5 000 дол. США на 3 місяці під 7,75% річних;

- 28 квітня 2011 року шляхом акцептування ПАТ КБ "ПриватБанк" пропозиції ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу

№ SAMDN0149, що підтверджується заявою на оформлення вкладу "Стандарт" з щомісячною виплатою процентів, зі умовами вказаного договору ОСОБА_1 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 5 000 дол. США на 3 місяці під 7,25 % річних;

- 06 серпня 2012 року сторони уклали договір № SAMDN0106 "Стандарт", за умовами якого ОСОБА_1 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 11 000 дол. США на 366 днів під 8,5% річних.

На підставі договору про відступлення права вимоги від 21 травня 2014 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги по договору банківського вкладу, укладеного

25 жовтня 2012 року між ПАТ КБ Приват Банк та ОСОБА_4 , за умовами якого на депозитному рахунку було розміщено 100 000 грн.

Ці обставини були підтверджені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року у справі № 753/12146/14-ц, яким суд вирішив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 загальну суму заборгованості у розмірі 26 000 доларів США та 104 284, 93 грн, яка складається із заборгованостей: за договором № SAMDN4247 (Вклад "Стандарт") від 14 травня 2009 року у розмірі 5 000 доларів США - сума вкладу; за договором № SAMDN3551 (Вклад "Стандарт") від 28 лютого 2011 року у розмірі 5 000 доларів США - сума вкладу; за акцептованою відповідачем Заявою № SAMDN0149 (на оформлення вкладу "Стандарт" від 28 квітня 2011 року у розмірі 5 000 доларів США - сума вкладу; за договором SAMDN0106 (Вклад "Стандарт") від 06 серпня 2012 у розмірі 11 000 доларів США - сума вкладу; за договором

№ SAMDN9009 (Вклад "Стандарт") від 25 жовтня 2012 у розмірі 104 284,93 грн., з яких: 100 000 грн. - сума вкладу; 4 284,93 грн. - нараховані відсотки.

Підстави звільнення від доказування наведені в ст. 82 ЦПК України. Так, відповідно до ч. 4 вказаної статті, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

24 лютого 2016 року Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист

№ 753/12146/14-ц відповідно до якого із відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 26 000 доларів США та 104 284, 93 грн.

06 листопада 2017 року на виконання вказаного рішення суду у примусовому порядку Київський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківський області відкрив виконавче провадження за виконавчим листом № 753/12146/14-ц про стягнення на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ "ПриватБанк" 26 000 доларів США та 104 284, 93 грн.

15 листопада 2017 року головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківський області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 753/12146/14-ц, у зв`язку з тим, що на рахунок обліку депозитних сум відділу надійшли кошти достатні для погашення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Кошти були перераховані у відповідності до ч. 1. ч. 2 ст. 533 ЦК України, за курсом НБУ станом на 15.11.2017 року.

16 листопада 2017 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у сумі 793 190 грн. 60 к.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що зобов`язання щодо повернення коштів банківських вкладів своєчасно не були виконані, а тому відповідач зобов`заний сплатити на користь позивача пеню за договором гривневого банківського вкладу в сумі 728 951, 60 грн. (сума основного боргу 104 284,93 грн., період розрахунку з 23.03.2017 р. по 15.11.2017 р., розмір пені 3%, кількість днів у періоді - 233), та пеню за договорами банківських вкладів в іноземній валюті у розмірі 181 740, 00 доларів США (сума основного боргу 26 000 доларів США, період розрахунку з 23.03.2017 р. по 15.11.2017 р., розмір пені 3%, кількість днів у періоді - 233).

Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд вважав за необхідне зменшити визначений розмір пені за вказаними договорами та стягнути пеню 104 284 грн. 93 коп. за гривневим договром та 26 000 доларів США за договрами банківського вкладу в іноземній валюті, оскільки справедливою є пеня у розмірі, що не перевищує суму, яку тривалий час не повертав банк, навіть незважаючи на існування рішення суду про її стягнення.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встанволеними є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

У даному спорі, правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди на які поширюється дія положень Закону України "Про захист прав споживачів".

При цьому тлумачення статей 549, 625 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить, що пеня та 3 % річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3 % річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3 % річних не є видом забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", та 3 % річних, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 607/10080/16ц та постанові Верховного Суду від 18.07.2018 справа №201/12075/14-ц.

Доводи відповідача про те, що розмір пені перевищує розмір депозиту, оскільки стягнуто з банку пеню в сумі 104 284 грн. 93 к. при тому, що розмір депозиту складав 1000 00,00 грн., колегія суддів не приймає, оскільки законом не визначено до якої конкретно суми суд може зменшувати розмір пені. В даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком суду, що пеня була зменшена до тієї суми, яку банк не повертав протягом тривалоо часу та яка була присуджена судом до повернення.

Доводи про те, що суд першої інстанції не виконав загальні вимоги та завдання цивільного судочинства в частині повного та об`єктивного розгляду справи та обов`язку суду навести мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування тощо, а також зазначення конкретних висновків за підсумками розгляду справі, які повинні бути зазначені у резолютивній частині такого рішення, є відверто неправдивими, оскільки рішення суду відповідає вимогам закону щодо його обгрунтованості .

Посилання скаржника, що резолютивна частина оскаржуваного рішення містить подвійне стягнення суми 104 284 грн. 93к., спростовується наступним.

Згідно ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2019 року виправлено допущену описку у резолютивній частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року, виключено 3 абзац. (а.с 207)

Посилання на те, що пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні, відхиляються судом з таких підстав.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про банківський вклад в іноземній валюті передбачено обов`язок банку повенути вкладнику на першу його вимогу його грошові кошти в валюті, яку останній передав банку, суд має право стягнути пеню в іноземній валюті.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно стягнув пеню за всіма договорами банківських вкладів в іноземній валюті однією сумою, не зазначивши кожен договір окремо, колегія суддів не приймає, оскільки суд задоволнив вимоги відповдіно до поданої позовної заяви. Позивачу не заборонено Законом об`єднувати в одну вимогу стягнення пені за декількома договорами.

Інші доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення змісту ухваленого рішення.

Крім того, колегія суддів вважає, що розмір стягнутої пені є справедливим з огляду на таке.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.

Таким чином, відмовою повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, Банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до статті 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У статті 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вирішуючи спір, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ КБ "Приватбанк", утримуючи у себе кошти без законних на те підстав, та відмовляючи у їх поверненні порушує право власності позивача, що суперечить вимогам чинного законодавства України та принципам міжнародного права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді