Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 210/845/16-ц

провадження № 61-16237св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» Славкіна Марина Анатоліївна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року в складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М. А., звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 76/в, за умовами якого останній отримав грошові кошти у сумі 24 395,00 доларів США на придбання домоволодіння, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00% річних, які змінено додатковою угодою № 2 від 31 жовтня 2008 року до 16,5 %, строком до 28 лютого 2021 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 22 січня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 728 934 грн 41 коп., банк просив позов задовольнити та стягнути вказану заборгованість з боржника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем у березні 2012 року, а тому саме з цього часу у позивача виникло право вимоги дострокового виконання договору та право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 02 лютого 2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності та не повідомив про причини пропущення цього строку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М. А. задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором № 76/в від 01 березня 2007 року станом на 18 січня 2016 року в розмірі 477 566 грн 40 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 14 390 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 18 січня 2016 року складає 350 828 грн 20 коп.; заборгованості по відсоткам в сумі 7872,33 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 18 січня 2016 року складає 107 068 грн 30 коп.; штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 19 669 грн 92 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позов, виходив з того, що в укладеному кредитному договорі сторони визначили як строк дії договору - кінцевий строк повернення кредиту - до 28 лютого 2021 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, а тому з відповідача на користь позивача підлягає достроковому стягненню заборгованість за кредитом, відсотки та пеня.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позовна давність була перервана внаслідок звернення банку з позовом до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у 2013 році.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 210/845/16-ц з Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року в частині задоволення позову, до закінчення касаційного провадження.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2019 року справу № 210/845/16-ц призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 01 березня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 76/в, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 24 395,00 доларів США на придбання домоволодіння, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % річних, які змінено додатковою угодою №2 від 31 жовтня 2008 року до 16,5 %, строком до 28 лютого 2021 року.

Відповідно до пункту 2.3 договору відповідач зобов`язався повертати кредит та вносити мінімальний платіж щомісяця до встановленої у Графіку дати та в сумах, визначених Графіком.

В пункті 2.4.1 кредитного договору сторони погодили, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця, до 31 числа кожного календарного місяця, у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту (Додаток № 1 до цього договору) шляхом внесення готівки в касу банку.

Отже, в укладеному кредитному договорі сторони визначили як строк дії договору - кінцевий строк повернення кредиту - до 28 лютого 2021 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та відсотків.

Відповідно до пункту 3.2.3 кредитного договору, позивач має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за цим договором у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитом.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, 21 січня 2016 року йому було надіслано вимогу про повернення коштів з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 22 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 728 934 грн 41 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 15 577,30 доларів США та відсотків за користування кредитом - 13 511,23 доларів США, що по курсу НБУ станом на 18 січня 2016 року становить 709 264 грн 49 коп.; а також неустойки у розмірі 19 669 грн 92 коп., банк просив позов задовольнити.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що в укладеному кредитному договорі сторони визначили як строк дії договору - кінцевий строк повернення кредиту - до 28 лютого 2021 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та відсотків.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Судами встановлено, що останній платіж відповідачем здійснений 13 лютого 2012 року, строк дії кредитного договору погоджено сторонами до 28 лютого 2021 року. З цим позовом до суду банк звернувся у лютому 2016 року.

Разом з тим, частково задовольняючи позов, апеляційний суд не навів розрахунки, на підставі яких дійшов висновку про стягнення сум заборгованості, процентів та пені у визначеному ним розмірі, а також періоди, за які ним стягнуто вказану заборгованість, що позбавляє суд касаційної інстанції перевірити ці розрахунки з урахуванням вимог щодо позовної давності за кожний черговий платіж.

Крім того, відповідач у суді першої інстанції заявляв клопотання про відмову в позові у зв`язку із спливом строку позовної давності, посилаючись на те, що у 2013 році банк вже звертався до суду з позовом до нього про дострокове стягнення заборгованості.

Апеляційний суд на вказане вище уваги не звернув та не перевірив чи дійсно мало звернення позивача до суду з вимогою щодо стягнення заборгованості та за який період; не з`ясував чи може вважатися таке звернення вимогою щодо зміни строку дії договору в розумінні норм цивільного права.

Посилання апеляційного суду не містять висновку про те, що позовна давність перервалась внаслідок звернення банку до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу у січні 2013 року, тому в цій частині доводи касаційної скарги є неспроможними та такими, що суперечать висновкам апеляційного суду.

Зазначені порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, а суд касаційної інстанції на стадії касаційного розгляду справи позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов