Провадження № 6/761/1259/2019
У Х В А Л А

29 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мальцев Д.О.,

при секретарі Чугаєвій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду подання державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Колодчука С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,-

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Колодчук С.В. (далі по тексту - державний виконавець) звернувся до суду із поданням, відповідного до якого просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (далі по тексту - боржник), проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 - до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - Відділ) перебуває виконавче провадження № 57559887 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/17708/18 від 11.10.2018 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія Капіталь Груп» заборгованості за кредитним договором №1239н-09-07 від 25.09.2007 в частині стягнення боргу по оплаті процентів за користування кредитом в сумі 101 301, 28 доларів США. Виконавче провадження відкрито 31.10.2018. також державним виконавцем надіслано копію постанови боржнику та зобов`язано останнього надати до Відділу декларацію про доходи та майно. Проте боржник вказані відомості до Відділу не надав, рішення суду в добровільному порядку не виконав. Крім того, державним виконавцем було вжито ряд заходів щодо з`ясування майнового стану боржника та наявності в останнього майна, на яке можливо звернути стягнення.

При цьому, боржник в добровільному порядку рішення суду не виконує, свідомо ухиляється від його виконання, хоча має реальну можливість виконати рішення суду.

З врахуванням наведеного, державний виконавець звернувся до суду із вказаним поданням, просить застосувати обмеження у праві виїзду боржника як захід забезпечення виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

В судове засідання державний виконавець не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження № 57559887 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/17708/18 від 11.10.2018 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія Капіталь Груп» заборгованості за кредитним договором №1239н-09-07 від 25.09.2007 в частині стягнення боргу по оплаті процентів за користування кредитом в сумі 101 301, 28 доларів США.

31.10.2018 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 57559887 за вказаним виконавчим листом, зобов`язано боржника надати виконавцю декларацію про доходи та майно.

В матеріалах справи наявний супровідний лист від 31.10.2018 про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, разом з тим відсутні докази того, що постанова була отримана боржником та докази того, що останній був ознайомлений з її змістом.

31.10.2018 державним виконавцем також винесено постанову про арешт майна боржника та арешт коштів боржника.

Також 01.11.2018 державним виконавцем було зроблено запит до ДФС України щодо джерел отримання доходів боржника, номерів рахунків, відкритих ним, а також відповідні запити від 13.11.2018 до Пенсійного фонду України щодо отримання пенсії боржником та надання інформації щодо роботи останнього за трудовими чи цивільно-правовими договорами.

З відповідей на вказані запити вбачається, що боржник доходу чи пенсії не отримує, за трудовими чи цивільно-правовими договорами не працює. Інформація про відкриті рахунки в банківських установах відсутня.

Також державним виконавцем було встановлено, що боржнику на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (Свідоцтво про право власності на квартиру від 14.05.2001 Серія КВ № 56885).

У вказаній квартирі, відповідно до Витягу з Реєстру територіальних громад міста Київ від 31.01.2019 № 36934487зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , син боржника, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до листа представника Органу опіки та піклування Шевченківської РДА від 17.04.2019 № 109/05/40-3546, останній не надає згоди на реалізацію вказаної вище квартири, оскільки це буде порушувати житлові права неповнолітнього сина боржника, ОСОБА_3 .

Згідно повідомлення РСЦ МВС в м. Києві від 08.12.2018 № 31/26-3464АР, отриманої на запит державного виконавця від 31.10.2018, за боржником також зареєстровано транспортний засіб: марка ПА 1-04, тип кузова - Причіп бортовий-с, д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво - НОМЕР_3 , дата видачі - 01.10.2005.

31.01.2019 державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, а саме вказаного причепу.

Також в матеріалах справи наявні відповіді за листопад 2018 року з банківських установ України про відсутність відкритих рахунків на ім`я боржника та неможливість виконання постанови державного виконавця від 31.10.2018 про арешт коштів боржника.

З матеріалів справи вбачається, що боржник ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження 07.11.2018 та 18.09.2019.

22.10.2019 державним виконавцем підготовано Вимогу боржнику щодо зобов`язання надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, а також повідомити про заходи, які вживаються боржником з метою його виконання та направлено вказану вимогу боржнику 23.10.2019.

Також державним виконавцем, під час виходу за місцем реєстрації боржника: АДРЕСА_1 , боржника та його майна не знайдено, що зафіксовано в Акті від 31.10.2019 та в Акті від 01.11.2019.

Крім того, державним виконавцем було також встановлено, що боржник 28.08.2019, 29.06.2019, 21.06.2019, 07.05.2019 та 01.05.2019 перетинав державний кордон (лист ГЦОСІ від 13.11.2019).

Державний виконавець вказує, що можливість боржника перетинати державний кордон України свідчить про наявність у останнього грошових коштів.

За таких обставин, на думку державного виконавця боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, хоча виконати його має можливості.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до положень п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Положеннями п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду, має обов`язково містити, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Так, під ухиленням від виконання зобов`язання слід розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Згідно положень ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Крім того, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" ("Ignatov v. Bulgaria", 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст. 2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі "Хлюстов проти Росії" ("Khlyustov v. Russia" від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд приходить до висновку, що на даний час обмеження заявника у праві виїзду за межі України створює несправедливий дисбаланс між його правами, зокрема, правом на виїзд за межі України, та публічним інтересом.

Враховуючи все вищенаведене, в судовому засіданні не підтвердився той факт, що боржник має можливість виконати рішення суду, проте свідомо ухиляється від його виконання.

Доказів протилежного виконавцем не надано.

При цьому, самого лише посилання виконавця на ту обставину, що боржник перетинав державний кордон України, а отже має можливість виконати рішення суду, не свідчить про умисне ухилення боржника від виконання рішення суду та наявності в останнього грошових коштів.

Також відсутні також докази, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання.

Крім того, судом враховано, що обмеження у праві виїзду за межі України може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості, проте наявні у справі матеріали не містять жодних даних про те, що встановлення такого обмеження якимось чином цьому посприяє.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження боржника у праві виїзду за межі України не відповідає вказаним критеріям, зокрема, не знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом, відсутні докази про те, що таке обмеження сприятиме виконанню рішення суду, а тому подання державного виконавця є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. 37, 352-355, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Колодчука С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, - відмовити.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя: