Справа № 484/1856/19
Провадження № 22-ц/812/1333/19 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: представника заявника - ОСОБА_7 , представника заінтересованої особи - Долганюк Ю.Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5 , поданою в його інтересах ОСОБА_4

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Максютенко О.А. в приміщенні того ж суду о 14-00 год. по справі за заявою ОСОБА_5 за участю заінтересованих осіб - Первомайського районного відділу Управління державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2019 року ОСОБА_5 в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою в якій просив встановити факт постійного його проживання на території України з 1990 року по 18 жовтня 2018 року.

В обґрунтування заяви вказував, що в січні 1990 року разом з батьком приїхав на постійне місце проживання з республіки Вірменія в Україну в с. Шляхове Бериславського району, Херсонської області. Батьки працювали на виноградниках. Наприкінці 1992 року виїхали до Вірменії, де у зв`язку з переоформленням батьківського будинку був змушений обміняти паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина Вірменії, потім знову приїхав у с. Козацьке, де і проживав.

28 серпня 2008 року Бериславським районним судом Херсонської області за його заявою було встановлено факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року та з того часу він постійно проживав на території Бериславського району Херсонської області.

На підставі вказаного рішення суду 19 травня 2009 року Бериславським РВ УМВС України в Херсонській області заявнику було видано паспорт громадянина України.

06 жовтня 2009 року ОСОБА_5 отримав паспорт для виїзду за кордон, при оформленні документів та перетину кордону України жодних зауважень не було.

14 січня 2012 року заявник одружився з громадянкою Вірменії ОСОБА_6 з якою у шлюбі народилося двоє дітей. Має у власності рухоме та нерухоме майно.

Після звернення до територіального органу Державної міграційної служби України із заявою про видачу біометричного паспорта України для виїзду за кордон він дізнався, що на підставі рішення Апеляційного суду Херсонської області від 10 травня 2011 року, яким йому було відмовлено про встановлення факту постійного проживання на території України, паспорт громадянина України було скасовано.

25 лютого 2019 року заявник звернувся до Первомайського РВ ДМС України із заявою про відновлення громадянства України, однак отримав відмову оскільки йому необхідно встановити факт постійного проживання на території України останні 5 років.

Посилаючись на вказані обставини заявник просив суд заяву задовольнити.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року до участі у справі в якості заінтересованої особи залучено - Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт постійного безперервного проживання заявника на території України з 1990 року по 18 жовтня 2018 року .

В апеляційній скарзі, представник заявника - ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

У письмових запереченнях Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області просило в апеляційній скарзі заявника відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що заявник ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Цаккар Мартунинського району Вірменія.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 28 серпня 2008 року було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 24 серпня 1991 року і з того часу на території Бериславського району Херсонської області (справа 2-0-156/2008).

На підставі вказаного рішення суду заявник оформив набуття громадянства України та 19 травня 2009 року отримав паспорт громадянина України, який було видано Береславським РУМВД України в Херсонській області, серії НОМЕР_1 .

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 10 травня 2011 року було скасовано рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 28 серпня 2008 року та ОСОБА_5 відмовлено у встановленні факту постійного проживання на території України Бериславського району Херсонської області до 24 серпня 1991 року.

У зв`язку з чим, рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_5 за територіальним походженням поданням УДМС України в Херсонській області від 18 жовтня 2018 року скасовано, що підтверджується довідкою Управління державної міграційної служби України в Херсонській області.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянствоУкраїни» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (надалі-Порядок), встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 10 для встановлення відповідно до п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками (одним із них) або іншими законними представниками подає, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

За положеннями статті 12 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу задоволення своєї заяви, ОСОБА_5 посилається на те, що до 24 серпня 1991 року він разом з батьками проживав на території України.

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин під час розгляду в суді першої інстанції заявником не надано.

Крім того, як вбачається з копії паспорта НОМЕР_3 код НОМЕР_2 від 25 грудня 2004 року ОСОБА_5 має громадянство Вірменії, що виключає набуття останнім громадянства України з зазначених ним підстав.

З урахуванням встановленого та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, про те що заявник не довів факту постійного проживання на території України у вказаний ним період в неповнолітньому, а отже підстави передбачені Законом України «Про громадянство України» для задоволення його заяви відсутні.

Доводи апеляційній скарзі про те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи на увагу не заслуговують, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновком суду, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, апеляційна скарга на підстав ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , поданою в його інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.