Номер провадження: 22-ц/813/3095/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Головного управління національної поліції в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Загороднюка В.І. 17 липня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Головного управління національної поліції в Одеській області, прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 560,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 100,00 грн., завданих незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури, за рахунок коштів Державного бюджету України.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 03 серпня 2017 р. слідчим Кувшиновим А.В., в рамках кримінального провадження № 0003602 від 29 червня 2017 р., на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2017 року, було проведено обшук в автомобілі «Volvo s80», чорного кольору, ДН НОМЕР_1 , який належав на праві приватної власності ОСОБА_1 . За результатом проведеного обшуку в автомобілі слідчим було вилучено вказаний автомобіль. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 р. у справі №522/14170/17 провадження №1-кс/522/14777/17 було задоволено клопотання слідчого СП приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Кувшинова А.В., у кримінальному провадженні №0003602 від 29 червня 2017 р., про накладення арешту та накладено арешт на майно вилучене в ході обшуку, а саме: автомобіль марки Volvo s80, чорного кольору, ДН НОМЕР_1 , заборонивши відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2017 р. було скасовано увалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 р. про накладення арешту на автомобіль та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області про накладення арешту на автомобіль марки Volvo s80, чорного кольору, ДН НОМЕР_1 , належний ОСОБА_1 . Відповідно до вказаної ухвали апеляційним судом було встановлено, що при проведенні обшуку в автомобілі, слідчі ще й вилучили зазначений автомобіль, на що слідчий суддя дозволу їм не давав. 05 жовтня 2017 р. представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 було отримано автомобіль з майданчику тимчасового затримання, вартість послуг зі зберігання автомобілю склала 1 560,00 грн. Позивач вважає, що діями слідчого йому завдано матеріальної шкоди у розмірі 1 560,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 100,00 грн., що виразилося у стражданнях, пов`язаних з обмеженням права власності та права користування транспортним засобом, що призвело до моральної втрати, до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , матеріальну шкоду в розмірі 1 560 гривень та моральну шкоду в розмірі 100 гривень, а всього - 1 660 (одна тисяча шістсот шістдесят) гривень.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служби України просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що, шкоду, заподіяну посадовою особою Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, у разі встановлення її завдання, має відшкодовувати саме ГУНП в Одеській області.

Крім того, на думку апелянта, позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральної шкоди у розмірі, вказаному у позовній заяві, не доведено, за яких обставин та якими саме діями заподіяно шкоду, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою та діями заподіювача, незаконність яких не визнана.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційних скаргах доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 серпня 2017 р. на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2017 року, в рамках кримінального провадження №0003602 від 29 червня 2017 р., слідчим СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області Кувшиновим А.В. було проведено обшук в автомобілі «Volvo s80», чорного кольору, ДН НОМЕР_1 , який належав на праві приватної власності ОСОБА_1 .

За результатами проведеного обшуку в автомобілі слідчим було вилучено автомобіль «Volvo s80», чорного кольору, ДН НОМЕР_1 .

Постановою слідчого Кувшинова А.В. від 04 серпня 2017 р. вилучений автомобіль було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0003602 від 29 червня 2017 р., визначено зберігання автомобілю на майданчику тимчасового затримання транспортних засобів №1 СФДП МВС «Інформ-ресурси», за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, 89-А.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 р. у справі №522/14170/17 провадження №1-кс/522/14777/17 було задоволено клопотання слідчого СП приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Кувшинова А.В., у кримінальному провадженні №0003602 від 29 червня 2017 р., про накладення арешту та накладено арешт на майно вилучене в ході обшуку, а саме: автомобіль марки Volvo s80, чорного кольору, ДН НОМЕР_1 , заборонивши відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2017 р. було скасовано увалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2017 р. про накладення арешту на автомобіль та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області про накладення арешту на автомобіль марки Volvo s80, належний ОСОБА_1

Вказана ухвала суду набрала законної сили з моменту її оголошення та нею встановлено, що слідчому надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі «Volvo s80», чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 . Однак, при проведені обшуку в автомобілі, слідчі ще й вилучили зазначений автомобіль, на що слідчий суддя дозволу їм не надавав. Слідчий суддя залишив це поза увагою та дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, не мотивував своє рішення та в ухвалі не зазначив, чим саме зумовлена необхідність арешту майна та якими конкретно доказами вона підтверджується. Вищевикладені порушення стали безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

26 вересня 2017 р. представником ОСОБА_1 , адвокатом Волкановим Є.В., до канцелярії Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області на адресу слідчого було подано заяву про повернення автомобіля власнику або його законному представнику, відповідно до ухвали апеляційного суду.

04 жовтня 2017 р. представником ОСОБА_1 . за довіреністю, Гаєвим А.О., до канцелярії Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області було подано повторну заяву про повернення автомобіля.

05 жовтня 2017 р. слідчим Кувшиновим А.В. з майданчику тимчасового затримання транспортних засобів було повернуто вилучений автомобіль ОСОБА_2 , представнику ОСОБА_1 за довіреністю.

При цьому ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_4 було сплачено 1560,00 грн. з призначенням - оплата послуг штраф майданчику Volvo S80 НОМЕР_1 за 43 дні, про що свідчить квитанція №10288932 від 05 жовтня 2017 р.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних дією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи.

На думку Європейського суду з прав людини, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування.

У цій справі Європейський суд з прав людини констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує «ефективний засіб правового захисту в національному органі» кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п. 64).

Європейський Суд з прав людини у рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «Лендер (Leander) проти Швеції», п. 81).

Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Європейського суду з прав людини, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі «Менешева проти Росії», заява 11 59261/00, п. 67, ECHR 2006-ІІІ).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно із п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачається, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 було завдано матеріальну шкоду у розмірі 1 560 грн., оскільки рішення про вилучення автомобіля в ході проведення обшуку, яке було прийнято слідчим, судом визнано незаконним.

Вирішуючи заявлену позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із наступного.

Так, матеріалами справи підтверджено, що з моменту вилучення автомобілю (03 серпня 2017 р.) по дату його повернення (05 жовтня 2017 р.) ОСОБА_1 , як власник вказаного транспортного засобу, був позбавлений у здійсненні свого права власності щодо користування вказаним майном, що призвело до моральної втрати, до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою КМУ №215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно із п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ №845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно із п. 3 того ж Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів.

Підпунктом 1 п. 35 того ж Порядку встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач має право на відшкодування йому матеріальної шкоди в розмірі 1560 грн. 00 коп. та моральної шкоди в розмірі 100 грн. 00 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що шкоду, заподіяну посадовою особою Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, у разі встановлення її завдання, має відшкодовувати саме ГУНП в Одеській області.

Так, віповідно до положень ст.23, 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету шляхом їх списання з відповідного казначейського рахунку.

Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 № 45 передбачено, що цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Зокрема, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення (п.35 Порядку).

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Відповідно до п.п. 3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про необхідність відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

При цьому колегія суддів враховує, що моральна та матеріальна шкода, завдана органом досудового розслідування, є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави, а тому зазначені кошти мають бути стягнути саме з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статті 1176 ЦК України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

Крім того, безпідставним є довід апелянта, що позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральної шкоди у розмірі, вказаному у позовній заяві, не доведено, за яких обставин та якими саме діями заподіяно шкоду, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою та діями заподіювача, незаконність яких не визнана.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках, зокрема, незаконного повідомлення про підозру.

У частинах 5, 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, про що зазначалося позивачем у позовній заяві.

Позивач вказує, що спричинена йому моральна шкода полягала в тому, що незаконні дії слідчого щодо вилучення належного ОСОБА_1 автомобілю завдали йому моральної шкоди, яка виразилася у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, негативних змінах в емоційному стані, який супроводжувався фіксованістю уваги на проблемі правової реабілітації, почуттями розгубленості, щоденними негативними переживаннями та тривогою. Вказане, на думку колегії суддів, надає позивачу право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2018 рокуухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе