Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 755/3181/16-ц

провадження № 61-45671св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року в складі судді Чех Н. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з кінця вересня 2005 року проживали разом у квартирі АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. ОСОБА_1 і ОСОБА_7 мали намір усиновити дитину.

Позивач познайомилася з родиною ОСОБА_7 та доглядала за ним, коли він проходив лікування з серпня 2008 року, купувала ліки, приносила їжу.

Наприкінці серпня 2010 року вона з ОСОБА_7 переїхали у квартиру АДРЕСА_2 . З дня знайомства з ОСОБА_7 і до його смерті вони користувалися автомобілем Volkswagen Passat. В кінці серпня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_7 повернулися у квартиру АДРЕСА_1 .

З 04 вересня 2015 року стан здоров`я ОСОБА_8 погіршився, він був доставлений у лікарню, куди позивач постійно приїжджала, привозила їжу та ліки. ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач приймала участь у його вихованні.

Вважає, що вона, як особа, яка проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 більше п`яти років до його смерті, є спадкоємцем четвертої черги, має право на зміну черговості одержання права на спадкування на першу чергу.

Договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 16 вересня 2015 року, вважає недійсним, оскільки на час його укладення ОСОБА_7 був у лікарні, не читав його змісту та підписав його за наполегливим проханням ОСОБА_2 .

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 з вересня 2005 року до дня його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ); визнати її спадкоємцем четвертої черги; змінити черговість одержання права на спадкування з четвертої черги на першу чергу, визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом як за спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 , який є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері - ОСОБА_10 разом зі своєю рідною сестрою ОСОБА_2 ; визнати договір купівлі-продажу від 16 вересня 2015 року 1/4 частини квартири недійсним; визнати за нею право власності на спадкове майно: 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , на 3/4 частини автомобіля Volkswagen Passat, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи позивача щодо спільного її проживання з ОСОБА_7 , тобто постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому не підлягають задоволенню і решта її позовних вимог - про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно за законом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що позивач не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу про наявність у неї з ОСОБА_7 сімейних стосунків, спільного сімейного господарства за період не менше п`яти років до смерті спадкодавця, тобто до 19 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому позовні вимоги як про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, так і решта позовних вимог: про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно за законом, задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у період з 2005 року до 19 вересня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі не перебували, інших нерозірваних шлюбів не було зареєстровано.

На підтвердження позовних вимог про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання спадкоємцем четвертої черги позивачем надано докази, яким судам не надана належна правова оцінка.

Суди першої та апеляційної інстанцій в порушення статті 3 СК України, статей 1264, 1276 ЦК України, статей 89, 263 ЦПК України не з`ясували всіх обставин по справі, не надали їм належної оцінки і необґрунтовано відмовили в задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу і визнання спадкоємцем четвертої черги.

Позивачем до матеріалів справи надано сукупність доказів, які підтверджували спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки з ОСОБА_7 (спадкоємцем ОСОБА_10 ) як мінімум з вересня 2010 року до 19 вересня 2015 року.

Позивачем доведено наявність обставин які є підставою для задоволення позову, зокрема для зміни порядку черговості спадкування.

Станом на 16 вересня 2015 року (дата укладення спірного договору) ОСОБА_7 знаходився у реанімації лікарні у тяжкому стані, тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Суди безпідставно не призначили у справі посмертної судово-психіатричної експертизи.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Фєтісов Є. П., подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що доводи представника позивача, викладені в касаційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними, обґрунтованими та ухваленими з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 грудня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_2 і ОСОБА_7

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_12

Відповідач 27 липня 1991 року уклала шлюб з ОСОБА_13 та взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_14 .

ОСОБА_11 та ОСОБА_15 уклали шлюб 14 липня ІНФОРМАЦІЯ_3 року і дружина взяла прізвище ОСОБА_16 .

ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є матір`ю ОСОБА_10 та бабусею ОСОБА_7 і ОСОБА_2

ОСОБА_5 відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь ОСОБА_2 ..

ОСОБА_7 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_10 була зареєстрована з 07 вересня 2004 року у квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . ОСОБА_10 мала інвалідність першої групи загального захворювання безстроково з 05 квітня 2001 року.

ОСОБА_1 зареєстрована з 11 травня 2004 року у квартирі АДРЕСА_4 .

Cтаном на 2005 рік і подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі ні з ким не перебували.

Cуди встановили, що встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_7 необхідно позивачу для отримання спадщини, оскільки, визнання факту проживання вказаних осіб однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини автоматично призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до статті 1264 ЦК України.

Спадковою масою, на яку претендує позивач, є: квартира АДРЕСА_1 квартира АДРЕСА_3 ; автомобіль Volkswagen Passat.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_10 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03 березня 2001 року, згідно з яким вона разом з чоловіком ОСОБА_11 купили це майно, та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2006 року, за яким ОСОБА_10 успадкувала 1/2 частину цієї квартири після смерті чоловіка ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Квартира АДРЕСА_3 була придбана у рівних частках ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу від 19 березня 1999 року.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02 березня 2006 року 1/4 частина квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування майна чоловіка ОСОБА_11 отримала у власність ОСОБА_10 і стала власником 1/2 частини цієї квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 вересня 2015 року ОСОБА_7 продав належну йому 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 сестрі ОСОБА_2

Автомобіль Volkswagen Passat належав на праві власності ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 28 квітня 2001 року. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02 березня 2006 року ОСОБА_10 отримала у спадщину вказаний автомобіль після смерті чоловіка.

Суди встановили, що на момент смерті ОСОБА_7 за ним на праві власності не було зареєстровано будь-якого майна.

Встановлено, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , а її син ОСОБА_7 - 19 вересня 2015 року.

Із спадкової справи ОСОБА_10 встановлено, що із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та подана заява ОСОБА_5 про відмову від прийняття спадщини померлої доньки ОСОБА_10 на користь онуки ОСОБА_2

Зі спадкової справи ОСОБА_7 встановлено, що із заявами на прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 подала заяву про відмову від належної їй частки спадщини на користь ОСОБА_2

Суди також встановили, що позивач проживає у спірній квартирі, користується нею, у тому числі і документами, які там знаходилися, доступу до квартири спадкоємцям померлого: сестрі та дітям, не надає. Позивачка користується також спірним автомобілем.

Відповідно до довідки Центру комунального сервісу №72 від 25 березня 2016 року ОСОБА_7 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 з 25 березня 1999 року до 27 березня 2001 року та з 05 червня 2003 року по день смерті.

ОСОБА_2 була зареєстрована за вищевказаною адресою з 25 березня 1999 року до 25 жовтня 2011 року. ОСОБА_10 була зареєстрована за цією ж адресою з 25 березня 1999 року до 05 серпня 2004 року та з 07 вересня 2004 року до 22 вересня 2009 року. Станом на 25 березня 2016 року за вказаною адресою ніхто не зареєстрований.

Згідно з довідкою, виданою 23 березня 2016 року Центром комунального сервісу № 8, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта від 02 квітня 2016 року, затвердженого начальником ЖЕД № 410, ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_3 проживав у період з березня 1999 року до березня 2001 року один, з червня 2003 року до травень 2014 року - з рідною сестрою ОСОБА_2 , а з червня 2014 року до вересня 2015 року - один. ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживала.

Договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_7 від 21 вересня 2015 року був укладений між ОСОБА_2 та ритуальною службою СКП «Спеціалізований комбінат ПКПО», відповідно до якого саме витрати на поминальний обід та поховання здійснені ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У частинах першій та другій статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 256 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом) суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналогічна за змістом норма викладена у пункті 5 частини першої статті 315 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції та перегляду справи апеляційним судом).

Згідно з частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суди встановили, що встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_7 необхідно їй для отримання спадщини. Отже встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що доводи позивачки щодо спільного її проживання з ОСОБА_7 , тобто постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому не підлягають задоволенню і решта її позовних вимог - про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно за законом.

При цьому суди дійшли правильного висновку, що не можуть бути взяті до уваги надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог щодо встановлення факту її проживання з ОСОБА_7 однією сім`єю з 2005 року до його смерті фотокартки, медичні документи щодо ОСОБА_7 , оскільки, вони не містять відповідної інформації щодо предмета доказування. Наявність у позивача медичних документів померлого ОСОБА_7 , інших документів родини ОСОБА_7 не є доказом, що позивач проживала з ним однією сім`єю.

Також обґрунтованими є висновки судів щодо безпідставності доводів позивача на підтвердження своїх позовних вимог, що у неї з ОСОБА_7 було спільне бажання усиновити дитину, оскільки ці обставини не є належними та допустимими доказами, що підтверджують проживання позивача з померлим однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач самостійно зверталася з цього питання до Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації.

Позивач вказувала, що вона має право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , яка складається з квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_3 ; автомобіля Volkswagen Passat.

Разом з тим, суди встановили, що на момент смерті ОСОБА_7 за ним на праві власності не було зареєстровано будь-якого майна.

При цьому позивачем не спростовано доводи відповідача, що позивач є особою, яка працювала у матері ОСОБА_7 по господарству, надавала іншу допомогу, отримувала за це плату. З метою виконання вказаних обов`язків позивачу видана довіреність на керування належним на праві власності ОСОБА_17 автомобілем.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивач не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу про наявність у неї з ОСОБА_7 сімейних стосунків, спільного сімейного господарства за період не менше п`яти років до смерті спадкодавця, тому позовні вимоги як про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, так і решта позовних вимог: про визнання спадкоємцем четвертої черги та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним, визнання права власності на спадкове майно за законом, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту її проживання з ОСОБА_7 у період з 2005 року до 19 вересня 2015 року, оскільки суди дослідили зібрані у справі докази у їх сукупності, надали їм належну правову оцінку, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, а також обґрунтовано відмовили у задоволенні позову в цій частині.

Доводи касаційної скарги, що суди безпідставно не призначили у справі посмертну судово-психіатричну експертизу на предмет вирішення питання, чи міг ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій те керуватися ними під час продажу своєї частки квартини АДРЕСА_3 своїй сестрі ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами факту проживання з ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не менше п`яти років до його смерті, відповідно, не є його спадкоємцем, тому вказаним правочином не порушено її законні права та інтереси.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк