Провадження № 22-ц/802/113/19 Категорія: 46 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Русинчука М.М., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до договору дарування від 11.10.2002 року, вона є власником будинку АДРЕСА_1.

У цьому будинку залишається зареєстрованою член сім'ї попереднього власника ОСОБА_3

Вона не давала згоди на проживання відповідача у належному їй будинку, як одноосібний власник будинку вправі вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, не зобов'язана забезпечувати відповідача житлом. Реєстрація ОСОБА_3 в будинку створює перешкоди у користуванні власністю, обмежує її право на одержання житлової субсидії та утруднює продаж будинку .

Просила визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Указує, що набула будинок у власність на підставі договору дарування, згоди на проживання відповідачки у цьому будинку не надавала. Правовою підставою для захисту порушеного права власника є положення статтей 319,321 ЦК України, 150 ЖК України, а не норма статті 405 ЦК України, про що помилково зазначив суд у рішенні.

Відповідач є членом сім'ї колишнього власника будинку, отже її житлові права є похідними від прав колишнього власника, що слідує з положень частини І статті 405 ЦК України, частини І статті 156 ЖК України. Наслідком припинення права власності колишнього власника є втрата права користування житлом членами його сім'ї.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача указав, що ОСОБА_3 проживає у будинку постійно, вона не перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні належним їй будинком. Позивачем не надано доказів того, що відповідач у будинку не проживає.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Підставою відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив недоведеність факту непроживання відповідача у спірному будинку та дійшов висновку про необгрунтованість і безпідставність позовних вимог.

Такий висновок суду зроблений без додержання норм матеріального та процесуального права, тому погодитись з ним неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 11 жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, ОСОБА_1 прийняла в дар від ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно з свідоцтвом про одруження, 25 лютого 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, після одруження дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_1» (а.с.42).

У цьому будинку, згідно з записами в будинковій книзі, зареєстрована ОСОБА_3

ОСОБА_3 є членом сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_5

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені положення закону та зміст позовних вимог позивача ОСОБА_1, які зводяться до вимог про захист прав власника шляхом визнання члена сім'ї колишнього власника такою, що втратила право користування будинком.

Висновок суду про те, що позивач правовою підставою позову ззначила статтю 405 ЦК України не відповідає фактичним обставинам справи та змісту позовної заяви, у якій, хоча і міститься посилання на статтю 405 ЦК України, однак в системному тлумаченні разом з нормами статтей 391, 383 ЦК України.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 не зазначала підставою втрати відповідачем права на житло тривале непроживання у належному їй будинку ОСОБА_3, яка ніколи не була членом її сім'ї, а просила захистити її права, як власника, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на проживання саме у зв'язку з набуттям права власності на будинок.

Виходячи з обраного позивачем способу захисту свого права, як власника будинку, та викладених у позовній заяві підстав позову, при розгляді цього спору підлягають встановленню обставини щодо належності позивачу спірного будинку на праві власності, та чи відноситься відповідач до членів її сім'ї, чи надавала позивач згоду відповідачу ОСОБА_3 на користування належним їй будинком. На підтвердження зазначених обставин позивач подала належні та допустимі докази - договір дарування, свідоцтво про шлюб, витяг з будинкової книги, підтвердивши своє право власності та відсутність сімейних відносин з відповідачем.

Ураховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку, що порушені права позивача, як власника спірного житла, підлягають захисту.

Доводи відповідача про незаконність договору дарування у зв'язку з належністю їй частини будинку спростовуються рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2013 року у справі № 0308/13539/12, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійним договору дарування, визнання права власності на будинок (а.с.33-34).

При розгляді справи суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367,374,376,382,389,390 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 01 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді:

.