Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 127/24384/17

провадження № 61-36225св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Родіонова НаталіяВікторівна, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_8, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2018 року у складі головуючого-судді Антонюка В. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року у складі суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу РодіоноваН. В., ОСОБА_7 про визнання договорів довічного утримання недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що будучи інвалідом першої групи по зору та потребуючи постійного стороннього догляду, вона погодилася на запропоновані ОСОБА_5 фінансову допомогу і догляд, для чого за переконанням відповідача необхідно було оформити довіреність на ім'я останньої, унаслідок чого 27 березня 2017 року були укладені два договори довічного утримання, за умовами яких у власність відповідача передано жилий будинок № АДРЕСА_1 та земельна ділянка, за вказаною адресою площею 0, 0883 га.

Посилаючись на невірне сприйняття обставин, які мали істотне значення при укладенні оскаржуваних договорів довічного утримання, а також на те, що умовами таких договорів взагалі не передбачено здійснення відповідачем догляду за нею, якого вона постійно потребує, ОСОБА_4 просила визнати недійсними договори довічного утримання від 27 березня 2017 року відповідно до вимог статті 229 ЦК України та застосувати наслідки недійсності цих договорів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсними договори довічного утримання №№ 748, 746, укладені 27 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_7, посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н. В. Застосовано наслідки недійсності правочинів та визнано за ОСОБА_4 право власності на жилий будинок № АДРЕСА_1 та земельну ділянку, за вказаною адресою площею 0, 0883 га.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач укладала договори довічного утримання у похилому віці (на момент укладення договорів їй було 87 років), членів сім'ї та близьких родичів не має, являється інвалідом першої групи по зору з 2004 року та потребує постійного стороннього догляду, а тому невірно сприйняла обставини, які мають істотне значення, що є підставою для визнання спірних договорів недійсними відповідно до вимог статті 229 ЦК України та застосування наслідків їх недійсності. Докази надання відповідачем позивачу допомоги по догляду відсутні, жодних договорів про надання послуг відповідач з третіми особами не укладала.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2018 року - без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довела, що вона помилялася щодо правової природи правочину, оскільки підтвердила своє розуміння і усвідомлення укладення нею саме договору довічного утримання. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач протягом часу дії оспорюваних договорів зверталася до відповідача із проханням надавати їй саме догляд, а відповідач відмовила у наданні догляду. ОСОБА_4 ще до укладення договорів довічного утримання була обізнана, усвідомлювала та погоджувалася з обсягом та видами довічного утримання, зокрема щодо фінансової допомоги, оскільки мала заборгованість за житлово-комунальні послуги. Позивач добре знає і розрізняє види договорів, права та обов'язки, оскільки уже укладала договір довічного утримання, який в судовому порядку було розірвано у зв'язку з невиконанням його умов, що виключає наявність помилки, на яку посилається позивач. Судами не досліджені надані відповідачем докази на підтвердження своїх доводів та заперечень проти позовних вимог. Крім того, судами не застосовано практику Європейського суду з прав людини й протиправно позбавлено відповідача права власності, яка належним чином і в повному обсязі виконувала свої договірні зобов'язання.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися своїм правом та не подавали до суду відзивів на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 15 жовтня 2004 року є інвалідом першої групи по зору та потребує стороннього догляду.

27 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_7 було укладено два нотаріально посвідчені договори довічного утримання, за якими позивач передала у власність відповідачу належній їй на праві власності жилий будинок № АДРЕСА_1, загальною площею 114, 2 кв.м та земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0, 0883 га.

За умовами договору довічного утримання № 746, набувач зобов'язується довічно фінансово утримувати відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб. Грошове утримання складається з первинного платежу в розмірі 2 тис. грн та щомісячних платежів в розмірі 350 грн. Крім щомісячних платежів набувач зобов'язаний сплачувати комунальні послуги за будинок та здійснити поховання відчужувача.

Аналогічні вимоги містить і договір довічного утримання № 748.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором. та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору відчуження.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229та статей 203і 744 ЦК Україниу сукупності вважаються правильно застосованими.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Ухвалюючи рішення суди виходили з того, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом першої групи по зору з 2004 року, одинокою, безпомічною людиною, похилого віку, пересувається на інвалідному візку, унаслідок чого потребує сторонньої допомоги, унаслідок чого невірно сприйняла обставини правочину, які мають істотне значення, що вплинуло на її волевиявлення при укладенні оспорюваних договорів довічного утримання.

З огляду на викладене є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про те, що укладаючи оспорювані договори довічного утримання, позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а тому ці договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 229 ЦК України, із застосуванням визначених частиною другою статті 216 ЦК України наслідків їх недійсності.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону і узгоджуються з нормами матеріального права.

Посилання відповідача ОСОБА_5 на недоведеність та безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 спростовуються встановленими обставинами справи.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Оскільки виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року, у зв'язку із залишенням оскаржуваних судових рішень без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик