ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/734/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Іванюта О.М.

сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката

Сивака Т.М., відповідачів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року, постановлене суддею Вийванком О.М., у цивільній справі № 607/24477/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють у власних інтересах і в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстровані та фактично проживають її донька ОСОБА_2 , зять ОСОБА_3 , які постійно порушують правила співжиття, зчиняють сварки та бійки, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. У зв`язку з тим, що заходи запобігання і громадського впливу по відношенню до відповідачів виявились безрезультатними; вони не беруть жодної участі в утриманні житла, що завдає їй значних матеріальних збитків, просила в судовому порядку зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності майном (квартирою), виселивши їх без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, без надання належної оцінки наявним у справі доказам та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновків суду щодо недоведеності нею факту існування обставин, з наявністю яких закон пов`язує можливість виселення без надання іншого житлового приміщення, оскільки такі спростовуються наявними у справі листами Тернопільського відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області № 9418 від 01.11.2018 року, № 6455 від 07.05.2018 року, № 5711 від 16.07.2018 року, №с-269 від 11.07.2018 року та постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

З підстав, що свідок ОСОБА_5 , який є її сином, не проживає разом із сторонами, а тому не може знати та стверджувати, що ініціатором конфліктів та сварок є саме вона, вважає необґрунтованим посилання суду, як на підставу недоведеності нею передбачених законом підстав для виселення відповідачів, на показання допитаного судом даного свідка, з пояснень якого вбачається, що він не був присутнім під час виникнення конфліктів, а інформацію з приводу сварок отримав від відповідачів.

Такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами вважає й встановлену судом обставину в частині сплати комунальних послуг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Звертає увагу на неврахування й ненадання судом належної правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_3 не зареєстрований у її квартирі, оскільки вона не надавала на це згоди, а відповідно - й згоди на вселення.

Вважає безпідставним неврахування судом положень законів, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України; ст. 116 ч. 1 ЖК України.

У своєму відзиві відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, вважаючи таку безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Вважають, що ОСОБА_1 жодними доказами не підтвердила, що саме відповідачі своєю поведінкою порушують правила співжиття та роблять неможливим для позивача спільне проживання в одній квартирі.

Зазначають, що допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 часто буває у спірній квартирі і неодноразово був очевидцем сімейних сварок та конфліктів. Його показання лише додатково підтверджують документальні факти про те, що саме позивач ОСОБА_1 є ініціатором побутових суперечок між сторонами.

Звертають увагу, що надані ОСОБА_1 довідки про нарахування суми комунальних платежів є лише вимогою комунальних служб про сплату таких послуг, а не доказом одноособової сплати таких апелянтом. Вони теж неодноразово сплачували кошти за комунальні послуги, мають оригінали платіжних документів, в яких за зразками вказано лише власника особових рахунків, а не безпосереднього платника послуг.

Також зазначають, що ОСОБА_2 , як донька ОСОБА_1 та її малолітній син на законних підставах (передбачених ст. 156 ЖК УРСР) проживають у спірній квартирі. При вселенні відповідача ОСОБА_3 , апелянт, як власник житла, надала усну згоду на його проживання та не висловлювала заперечень з цього приводу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і її представник - адвокат Сивак Т.М. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють у власних інтересах і в інтересах неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , апеляційної скарги не визнали з підстав, наведених у письмовому відзиві. Додатково пояснили, що квартира, у якій вони проживають спільно з позивачем на час придбання її останньою в 2000 році вже мала встановлені попереднім власником на вхідних дверях кожної кімнати замки, якими і сама позивач, і вони користуються по даний час, зачиняючи кімнати, які вони фактично займають. Ініціатором сімейних скандалів є сама позивач, що стверджується наявними в справі доказами. Також вказали, що позивач є власником іншої трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , яку вона успадкувала після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Також, позивач є матір`ю ОСОБА_2 та бабусею неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані та проживають разом з нею за вищевказаною адресою (а.с. 11).

Крім цього, в квартирі позивача більше 11 років проживає відповідач ОСОБА_3 , який є чоловіком доньки позивача ОСОБА_2 та батьком неповнолітнього внука позивача ОСОБА_4

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх неповнолітній син ОСОБА_4 проживають в одній кімнаті належної ОСОБА_1 на праві власності квартири; позивач займає дві кімнати.

Між сторонами існують вкрай неприязні відносини; часто виникають конфліктні ситуації та побутові сварки.

Упродовж 2015-2018 р.р. ОСОБА_1 неодноразово зверталася в поліцію з приводу виникнення конфліктів за місцем її проживания (а.с.12-15).

З таких, що набрали законної сили постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.11.2018 року в справі № 607/22601/18), від 04.10.2018 року в справі № 607/15488/18, від 16.01.2019 року в справі № 607/1122/19 вбачається, що провадження у вказаних справах відносно ОСОБА_2 закриті в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 29-31, 46-47).

Такою, що набрала законної сили постановою Тернопільського міськрайонного суду від 16 січня 2019 року в справі № 607/1120/19 адміністративну справу відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 45).

Натомість, постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.11.2018 року в справі № 607/22605/18), від 04.10.2018 року в справі № 607/15490/18 та від 22.01.2019 року в справі № 607/1649/19) ОСОБА_1 визнавалася винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 32-33, 48).

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності закріплені в статтях 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян і прав державних і громадських організацій.

За ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача (власника) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Отже, житловим законодавством чітко встановлено, що особа може користуватися житловим приміщенням, яке перебуває у приватній власності, у випадку, якщо вона є членом сім`ї (колишнім членом сім`ї) власника житла.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його це за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Встановивши відсутність в матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів, які б свідчили про те, що відповідачі своєю поведінкою порушують правила співжиття та роблять неможливим для позивача спільне проживання в одній квартирі, або ж систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використання його це за призначенням, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку щодо недоведеності позивачем наявності визначених законом (ч. 1 ст. 116 ЖК України) підстав для виселення відповідачів.

Так, з урахуванням наявних у справі доказів (таких, що набрали законної сили постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.11.2018 року в справі № 607/22601/18, від 04.10.2018 року в справі № 607/15488/18, від 16.01.2019 року в справі № 607/1122/19, від 16 січня 2019 року в справі № 607/1120/19 (а.с. 29-31, 45-47) та постанов цього ж суду від 06.11.2018 року в справі № 607/22605/18), від 04.10.2018 року в справі № 607/15490/18 та від 22.01.2019 року в справі № 607/1649/19 (а.с. 32-33, 48)) вірними є висновки суду в частині, що ініціатором конфліктів між сторонами є сама позивач, що в свою чергу виключає можливість виселення відповідачів з належного їй на праві власності жилого приміщення, право на проживання в якому ними було набуто у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставності висновків суду про недоведеність нею факту існування обставин, з наявністю яких закон пов`язує можливість виселення без надання іншого житлового приміщення з посиланням на наявні у справі листи Тернопільського відділу поліції Головного управління національної поліції в Тернопільській області № 9418 від 01.11.2018 року, № 6455 від 07.05.2018 року, № 5711 від 16.07.2018 року, №с-269 від 11.07.2018 року та постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що спростовуються змістом постанов суду, з яких вбачається, що саме позивач визнавалася винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КупАП, і яким судом першої інстанції дано вірну оцінку. Крім того, зі змісту постанов від 06.11.2018 року та від 22.01.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 визнала себе винною у вчиненому адміністративному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.173-2 КУпАП, та щиро розкаялася.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів, є й доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості посилання суду, як на підставу недоведеності нею передбачених законом підстав для виселення відповідачів, на показання допитаного судом свідка ОСОБА_5 з посиланням на те що він не проживає разом зі сторонами, а тому не може знати та стверджувати, що ініціатором конфліктів та сварок є саме вона, оскільки з урахуванням наявності в матеріалах справи інших беззаперечних доказів на підтвердження даного факту (постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності), висновки суду в цій частині з посиланням на показання, в тому числі, свідка ОСОБА_5 зроблені з урахуванням усіх наявних у справі доказів у їх сукупності та є вірними.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача в частині недоведеності встановленої судом обставини щодо сплати комунальних послуг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки питання сплати комунальних послуг за квартиру позивача не входить до предмету доказування в даній справі й жодного правового значення при прийнятті рішення про наявність підстав для виселення відповідачів у даній справі не має.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів є й доводи апелянта в частині неврахування й ненадання судом належної правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_3 не зареєстрований у її квартирі, так як вона не надавала на це згоди, а відповідно - й згоди на вселення, оскільки сам по собі факт відсутності в позивача бажання зареєструвати чоловіка своєї доньки в належній їй на праві власності квартирі не може вважатися належним, допустимим і достатнім доказом незаконного вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру. З урахуванням даних суду апеляційної інстанції самим же позивачем пояснень з приводу того, що після одруження доньки вона не заперечувала відносно проживання в спірній квартирі зятя; пояснень відповідача ОСОБА_2 , яка зазначила, що реєстрація у спірній квартирі її чоловіка могла б вплинути на вирішення питання про надання позивачу субсидії, якою та користувалася й чого остання не заперечила, оскільки ОСОБА_3 офіційно працював, в сукупності з відсутністю з боку позивача, починаючи з часу одруження відповідачів (протягом 11 років!), будь-яких звернень до компетентних органів щодо незаконності вселення в її квартиру ОСОБА_3 , давала підстави як суду першої інстанції, так і колегії суддів зробити висновок про правомірність (зі згоди позивача) вселення відповідача ОСОБА_3 в квартиру позивача, як члена сім`ї її доньки, якою право на проживання в квартирі набуто на законних підставах.

Безпідставними є посилання позивача ОСОБА_1 , як на підставу доведеності її позовних вимог й на отримані нею після ухвалення рішення в даній справі на витяги з ЄРДР щодо порушення 12.06.2019 року, 24.07.2019 року, 13.08.2019 року за її зверненнями кримінальних проваджень за фактом нанесення їй відповідачами тілесних ушкоджень, оскільки позивач не обґрунтовувала вказаними обставинами заявлені нею позовні вимоги в даній справі.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги те що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року - залишити без змін.

Судовий збір покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 09 вересня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи