Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/14392/15-ц

провадження № 61-18618св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати за ним право вимоги та обов'язків на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 45,9 кв. м, загальною площею 75,2 кв. м, за договором б/н на участь у частковому будівництві даної квартири, укладеним 19 лютого 2004 року між ОСОБА_6 (замовник) та Управлінням капітального будівництва Рівненського міського виконавчого комітету.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 05 серпня 1994 року до 13 травня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Під час шлюбу 05 жовтня 2010 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_7 договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором на участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_1, сплативши на користь останньої 137 300,00 грн.

Посилаючись на те, що права та обов'язки на вищезазначений об'єкт нерухомого майна відповідач придбала за спільні кошти подружжя, просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду від 02 листопада 2016 року у складі судді Кухарця В. М. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_5 право вимоги та обов'язків на Ѕ ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 житловою площею 45, 9 кв. м, загальною площею 75, 2 кв. м, за договором від 19 лютого 2004 року б/н на участь у частковому будівництві, укладеним між ОСОБА_7 (замовником) та Управлінням капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради (забудовником).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 930,10 грн судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із набуття сторонами прав і обов'язків на нерухоме майно як на спільне сумісне майно подружжя.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року рішення Рівненського міського суду від 02 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при укладенні 05 жовтня 2010 року договору цесії ОСОБА_5 сплатила кошти, які є її особистими, оскільки шлюбні відносини на цей час між сторонами були припинені понад три роки, що встановлено судовим рішенням в іншій справі.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, статей 57, 60, 65, 71 СК України, і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Суд не звернув увагу на те, що до змісту договору цесії відповідач не вносила жодних умов про набуття майнових прав в особисту власність, щодо проведення розрахунку за особисті кошти, а також не врахував, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 569/14392/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Встановлено, що з 05 серпня 1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Рівненського міського суду від 13 травня 2013 року.

19 лютого 2004 року між Управлінням капітального будівництва Рівненського міського виконавчого комітету і ОСОБА_7 укладено договір б/н на участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_1 вартістю 137 660,00 грн.

05 жовтня 2010 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу сторін, між ОСОБА_7, ОСОБА_5 та Управлінням капітального будівництва Рівненського міського виконавчого комітету укладено договір цесії, за яким ОСОБА_5 набула всіх обов'язків замовника, що передбачені договором на участь в будівництві від 19 лютого 2004 року.

Будинок АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію 20 вересня 2011 року, а 07 жовтня 2011 року розпорядженням Рівненського міського голови № 986-р проведено розподіл і передачу житлової та нежитлової площі.

Згідно з цим розпорядженням квартира АДРЕСА_1 знаходиться в резерві Управління капітального будівництва Рівненського міського виконавчого комітету свідоцтво про право власності на спірну квартиру ніким не отримане, право власності на неї не зареєструване у визначеному законом порядку.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 13 травня 2013 року, що набрало законної сили у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, подружні стосунки між сторонами були припинені близько трьох років і більше не відновлювалися.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні подружжя також встановлено, що сторони почали окремо проживати і фактично припинили подружні відносини з червня 2010 року.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановивши на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), що на час придбання майнових прав на спірну квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_4 понад три роки проживали окремо та не підтримували подружніх стосунків, на виконання умов договору цесії відповідач сплатила кошти, які є її особистими, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, тому належить йому та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, колегія суддів відхиляє, оскільки судовими рішеннями Рівненського міського суду від 13 травня 2013 року та апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року, які є преюдиційними, встановлений факт окремого проживання сторін та фактичне припинення шлюбних відносин на момент укладення договору цесії, тобто ОСОБА_5 спростовано презумпцію спільного майна подружжя.

Крім того, у рішенні апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2015 року встановлено, що кошти у сумі 137 660 грн, сплачені ОСОБА_5 за договором від 05 жовтня 2010 pоку, є її особистою приватною власністю.

Протилежного ОСОБА_5 не довів, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат