Номер провадження: 22-ц/813/7592/19
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/12653/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач - Одеське міжрайонне управління з експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ»,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Споживчий кооператив «Хаджибей»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського міжрайонного управління з експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Споживчий кооператив «Хаджибей» про визнання дій неправомірними та зобов`язання виконати певні дії, заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Шепітка І.Г. о 16 годині 51 хвилині 23 липня 2019 року,

встановив:

У вересні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з вищевказаною позовною заявою, в якій просить: 1) визнати дії міжрайонного управління з експлуатації газового господарства неправомірними; 2) зобов`язати Одеське міжрайонне управління з експлуатації газового господарства вчинити певні дії, а саме - демонтувати газову трубу низького тиску, яка проходить по території земельних ділянок, розташованих за адресою - АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва на право на спадщину за заповітом 02.10.1992 р. він став власником будинку по АДРЕСА_2 . Рішенням Усатівської сільської ради від 28.04.1993 р. за ним була закріплена земельна ділянка, розміром - 0,15 га., по АДРЕСА_2 в пожиттєве спадкове володіння від ОСОБА_2 ..

Згідно договору купівлі-продажу серії АВР № 527451 від 31.03.2001 року він є власником приватизованої земельної ділянки, розміром - 0,0600 га., що знаходиться по АДРЕСА_3 , яка є суміжною із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 .

31.07.2000 р. він продав будинок, який знаходився на земельній ділянці, розміром - 0,15 га., по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 .. 26.12.2001 року ОСОБА_3 рішенням №939-XXIII Усатівської сільської ради було передано у приватну власність безкоштовно земельну ділянку, розміром - 0,1788 га., що раніше була надана у постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 . 26.12.2001 р. державний акт на право приватної власності на землю 1-ОД №081523 видано ОСОБА_3 на земельну ділянку розміром 0,1788 га., розташовану по АДРЕСА_2 .

Зважаючи на складні стосунки з сусідом, 02.04.2003 р. ОСОБА_3 подарувала йому будинок по АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці, площею - 0,15 га., договір дарування ВАЕ №706049.

Посилаючись на те, що по території цих суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та Лазарева, 30 проведений наземний газопровід, довжиною 51 м., що заважає йому використовувати земельні ділянки за призначенням, 15.09.2016 р. він звернувся до Одеського міжрайонного управління експлуатації газового господарства про порушене його право власності та користування земельними ділянками, пояснивши, що згоди на будівництво газопроводу по території АДРЕСА_4 ніколи нікому ненадав. Ніяких документів, згод та дозвільних заяв ні з ким не підписував та попросив винести газову трубу за межі його земельних ділянок.

У відповіді від 10.10.2016 р. начальника ОМУЕГГ ПАО «Одессагаз» ОСОБА_4 , зазначено, що наземний газопровід по АДРЕСА_5 був побудований та введений в експлуатацію у 1998 році. Замовником будівництва був кооператив по газифікації, який складався з мешканців зазначених вулиць. Крім цього, ПАТ «Одесагаз» не заперечує проти переносу газопроводу, для чого необхідно замовити відповідну проектно-кошторисну документацію. З урахуванням вказаних обставин позивач був вимушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом (а. с. 1 2 зворотна сторона).

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник підтримали вищенаведені доводи та вимоги позову.

Представник відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вищевказаний наземний газопровід по АДРЕСА_5 побудовано та введено в експлуатацію у 1997-1998 р. р. за грошові кошти жителів вказаних вулиць, які об`єдналися у СК «Хаджибей». Правовий статус земельної ділянки, на якій побудовано газогін, на той час визначався як землі комунальної власності. Земельну ділянку по АДРЕСА_2 отримав за заповітом ОСОБА_1 у 1992 р., яку в подальшому, а саме 2000 р., згідно договору купівліпродажу, ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 , яка у 2001 р. отримала право власності на вказану земельну ділянку шляхом її приватизації і отримання державного акту на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на землю 1-АД №081523. У 02.04.2003 р. ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором. Таким чином, під час купівлі земельної ділянки по АДРЕСА_2 позивач достовірно усвідомлював, наявність функціонуючого наземного газогону на земельній ділянці, так як за договором він придбав як права, так і обов`язки. Земельна ділянка по АДРЕСА_3 належала ОСОБА_5 , який у 2001 р. за договором купівлі-продажу продав її ОСОБА_6 .. На час будівництва газогону вказані земельні ділянки не належали позивачу на праві власності, а перебували у комунальній власності Усатівської сільської ради. Таким чином, на момент придбання земельної ділянки погодження з новим власником на монтаж та будівництво наземного газопроводу, який вже було здано в експлуатацію, законом не передбачувалось. ОСОБА_7 придбав разом з правом власності на вказану земельну ділянку і обов`язки щодо обмеження у її використанні.

Представник третьої особи у судовому засіданні суду першої інстанції також заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що земельні ділянки належним чином за позивачем не оформлені, а в документах, які позивач вважає правовстановлюючими, відсутнє розмежування земельних ділянок, що у свою чергу позбавляє об`єктивно визначити, чи проходить спірний газопровід саме через земельні ділянки, які перебувають у користуванні позивача.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2017 р. позовну заяву було повернуто позивачу та рекомендовано останньому звернутися до належного суду, відповідно до вимог ст. 114 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням майна (а. с. 4 - 5).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 21.12.2017 р. ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2017 р. було скасовано, вищевказану справу було направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі (а. с. 28 29).

Рішенням Суворовського районного суду Одеської області від 23.07.2019 р. в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовий статус земельної ділянки, на якій був побудований газопровід, на час будування визначався як земля комунальної власності. Крім цього, із закріпленої за позивачем земельної ділянки, розміром 0,15 га., по АДРЕСА_2 не вбачається виділення і визначення меж, що у свою чергу позбавляє можливості встановити дійсність перешкоджання позивачу у користуванні земельною ділянкою встановленим наземним газопроводом (а. с. 193 196).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Суворовського районного суду від 23.07.2019 р.. Ухвалити нове рішення про задоволення вищевказаного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що вказаний газопровід проведений без дозволу власника земельної ділянки, без згоди користувача зазначеної земельної ділянки. Розташування газопроводу є таким, що порушує права позивача на користування та розпорядження його власністю.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Артем`єва К.М. у судовому засіданні підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача адвокати Остапишена В.М., Веселов О.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Апеляційну скаргу просили відхилити, рішення Суворовського районного суду Одеської області від 23.07.2019 р. просили залишити без змін.

Голова СК «Хаджибей» - Осипенко О.В. та представник СК «Хаджибей» - адвокат Бойко С.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказували на те, що газопровід було побудовано за рахунок коштів громадян, які об`єдналися в кооператив на землях комунальної власності. Апеляційну скаргу просили відхилити, рішення Суворовського районного суду Одеської області від 23.07.2019 р. просили залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 373 ЦК України, ст. ст. 78, 81, 125, 152 ЗК України) та процесуального (ст. ст. 77, 79, 80, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва на право на спадщину за заповітом 02.10.1992 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув право власності на будинок АДРЕСА_2 .

Рішенням Усатівської сільської ради від 28.04.1993 р. за ОСОБА_1 була закріплена земельна ділянка, розміром - 0,15 га., по АДРЕСА_2 в пожиттєве спадкове володіння від померлої баби ОСОБА_2 ..

Наземний газогін по АДРЕСА_5 побудовано та введено в експлуатацію у 1997-1998 роках за грошові кошти мешканців вказаних вулиць, які об`єдналися у СК «Хаджибей».

01.12.2017 року між СК «Хаджибей» та ОМУЕГГ ПАТ «Одесагаз» укладено договір №103080 на користування складовими газорозподільних систем, відповідно до якого власником наземного газогону є СК «Хаджибей», а ОМУЕГГ ПАТ «Одесагаз» лише обслуговує складову газорозподільної системи

Правовий статус земельної ділянки, на якій побудовано газогін, на час будування визначався як землі комунальної власності

Згідно договору купівлі - продажу серії АВР № 527451 земельної ділянки від 31.03.2001 р., позивач набув право власності на земельну ділянку, розміром - 0,0600 га., що знаходиться по АДРЕСА_3 і є суміжною з земельною ділянкою по АДРЕСА_2 .

31.07.2000 р. позивач продав ОСОБА_3 будинок, який знаходився на земельній ділянці, розміром - 0,15 га., по АДРЕСА_2 .

26.12.2001 р. ОСОБА_3 рішенням №939-XXIII Усатівської сільської ради було передано у приватну власність безкоштовно земельна ділянка, розміром - 0,1788 га., яка раніше була надана у постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 .

26.12.2001 р. ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю 1-ОД №081523 на земельну ділянку, розміром - 0,1788 га., розташовану по АДРЕСА_2 .

02.04.2003 р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 будинок по АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці, площею - 0,15 га., договір дарування ВАЕ №706049. При цьому відчуження земельної ділянки, що згідно акту на право приватної власності на землю 1-ОД №081523 належить ОСОБА_3 , не здійснювалось.

Згідно довідки, виданої виконкомом Усатівської сільської ради №1331 від 04.05.2017 року, господарем будинку АДРЕСА_2 та користувачем земельної ділянки, площею - 0,15 га. є - ОСОБА_1 .. Держакт на земельну ділянку не видавався.

Крім цього, із закріпленої за позивачем земельної ділянки, розміром - 0,15 га., по АДРЕСА_2 не вбачається виділення і визначення меж, що у свою чергу позбавляє можливості встановити дійсність перешкоджання позивачу у користуванні земельною ділянкою встановленим наземним газогоном.

По справі виникли правовідносини щодо захисту права власності, права користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України, набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі - продажу, ренти, дарування, іншими цивільно - правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Стаття 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказаний газопровід проведений без дозволу власника земельної ділянки, без згоди користувача зазначеної земельної ділянки, розташування наведеного газопроводу порушує права позивача на користування та розпорядження його власністю є такими, які на увагу суду не заслуговують, вбачаючи те, що, з огляду на вищевикладені встановлені судом факти, вказані права власності і користування були набуті вже після введення газогіну в експлуатацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає недоведеними доводи апеляційної скарги про те, що вказаний газопровід є небезпечним, так як належними, допустимими та достовірними доказами це не підтверджено, цих доказів матеріали справи не містять.

Крім цього, колегія суддів приймає до уваги, що із закріпленої за позивачем земельної ділянки, розміром - 0,15 га., по АДРЕСА_2 не вбачається виділення і визначення меж, що у свою чергу позбавляє можливості встановити дійсність перешкоджання позивачу у користуванні земельною ділянкою встановленим наземним газогоном. Державний акт на право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_3 ..

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідку скасування оскаржуваного рішення.

Отже, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

З рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року вбачається, що перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також для прийняття доводів останнього та його представника у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе