ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5892/19 Справа № 199/8511/18 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Двірник Інна Валентинівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина - ОСОБА_4 , сімейні стосунки між ними виникли з моменту реєстрації шлюбу у 1975 році.

15 червня 1979 року шлюб між ними було припинено, але вони і надалі проживали однією сім`єю, виховували дітей та вели спільне господарство. З 1975 року і по момент смерті ОСОБА_4 позивач проживав разом з нею, спочатку в квартирі потім, починаючи з 2006 року, у придбаному за спільні кошти будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , понад 43 роки. Весь цей час вони вели спільне господарство, формували спільний сімейний бюджет та виховували доньок. Після смерті дружини ним одноособово було понесені витрати на поховання, поминальні обіди та інші ритуальні послуги.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, після смерті ОСОБА_4 залишилося нерухоме майно, а саме: 66/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та спадкоємцями першої черги є донька померлої - ОСОБА_3 та спільна донька ОСОБА_2 , які є єдиними особами, що звернулися за оформленням спадщини до нотаріальної контори.

Позивач вказує, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд з дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Таким чином, позивач просив визнати факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 15 квітня 1979 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину нерухомого майна - 66/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, наявність спільного побуту, спільних друзів, спільного відпочинку, придбання ними майна в період, протягом якого було придбано спірне майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що на підтвердження факту проживання по АДРЕСА_1 станом на 06.12.2006 року ним була надана довідка квартального комітету. Крім того, апелянт зазначає, що його донька ОСОБА_2 повністю підтвердила факти, викладені у позові.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який був розірваний 15 червня 1979 року.

06 грудня 2006 року ОСОБА_4 придбала за договором купівлі-продажу 66/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 66/100 часток домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями померлої за законом є її доньки: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Позивач у позові вказав, що після розірвання шлюбу він з ОСОБА_4 надалі проживали однією сім`єю, виховували дітей та вели спільне господарство.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Встановивши, що на період придбання спірного майна, а саме грудень 2006 року, позивачем не було надано належних доказів спільного проживання з ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги надані позивачем докази про його витрати на поховання померлої, оскільки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як спірне майно було придбано 06.12.2006 року, що не підтверджує факту спільного проживання позивача та ОСОБА_4 на час придбання спірної нерухомості.

Крім того, судом вірно не взято до уваги Довідку квартального комітету від 20 червня 2018 року, де зазначено, що ОСОБА_1 станом на 06 грудня 2006 року проживав по АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до вимог чинного законодавства до повноважень квартального комітету не віднесено надання довідок, у зв`язку з чим цей доказ є недопустимим.

Доводи апелянта в скарзі про те, що на підтвердження факту проживання по АДРЕСА_1 станом на 06.12.2006 року ним була надана довідка квартального комітету та те, що його донька ОСОБА_2 повністю підтвердила факти, викладені у позові, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що в грудні 2006 року позивач проживав разом з ОСОБА_4 , вів з нею спільне господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, - позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко