Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 712/9706/15-ц

провадження № 61-40021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2017 року у складі судді Токової С. Є. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 18 листопада 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08/2005/840к622, за умовами якого банк надав кредит у сумі 24 650,00 доларів США, зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення основної заборгованості - 18 листопада 2025 року.

18 листопада 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за яким поручитель зобов`язуються перед позивачем відповідати за зобов`язаннями відповідача.

Відповідачі свої зобов`язання щодо повернення кредиту не виконують, порушуючи умови договорів щодо погашення кредиту, внаслідок чого у них утворилась заборгованість, яка станом на 06 серпня 2015 року складає 24 597,77 доларів США, що в еквіваленті становить 530 472,18 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «КБ «Надра» просило стягнути зазначену заборгованість з відповідачів.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про зобов`язання банку провести перерахунок заборгованості за договором споживчого кредитування та визнання неправомірними дій щодо порушення законодавства про захист прав споживачів.

Зустрічний позов мотивовано тим, що між ним та ВАТ КБ «Надра» 18 листопада

2005 року укладений кредитний договір на придбання за умовами програми молодіжного кредитування квартири АДРЕСА_1 . Після одержання у банку кредиту в сумі 24 650,00 доларів США він придбав двокімнатну квартиру за ціною 29 000,00 доларів США.

За умовами кредитного договору від 18 листопада 2005 року № 082005/840к622 він зобов`язувався сплачувати на користь відповідача кредитну заборгованість у сумі не менше 337,06 доларів США щомісячно за комерційним курсом, який діяв у банку на момент здійснення платежу. Кінцевим терміном повернення кредиту є 18 листопада 2025 року. До лютого 2015 року ним належним чином виконувались договірні зобов`язання та своєчасно вносились щомісячні платежі. Проте 05 лютого 2015 року банк віднесений до категорії неплатоспроможних та в ньому запроваджено тимчасову адміністрацію. Лютневий платіж на погашення кредитної заборгованості, а також відшкодування коштів Молодіжного фонду, який був внесений та перерахований на поточний рахунок не був зарахований банком на погашення кредитної заборгованості та залишився на кореспондентському рахунку банку. Він неодноразово звертався до банку з питанням щодо зарахування цих коштів, а також щодо подальшої сплати кредиту, але ніякої інформації від банку не отримав.

14 серпня 2015 року банк направив на його адресу письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із простроченням сплати кредитної заборгованості. При цьому, не звернув уваги на його заяви щодо повідомлення про зміну реквізитів банку у зв`язку із віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадженням тимчасової адміністрації. У зв`язку з чим вважає, що в діях банку існують ознаки прострочення кредитора (стаття 613

ЦК України). Також заперечував розмір заборгованості, яка визначена банком, виходячи з того що він не допускав прострочення платежів, натомість банк скеровував сплачені кошти на погашення процентів, плати за управління кредитом, тощо.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати незаконними дії

ПАТ «КБ «Надра» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо порушення прав споживача ОСОБА_1 , які виявились у ненаданні йому на письмові звернення банківської інформації щодо порядку погашення кредитної заборгованості за договором від 18 листопада 2005 року № 08/2005/840к622, ненадання банківських реквізитів для сплати кредитної заборгованості, а також виставлення вимоги

від 14 серпня 2015 року про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 24 597,77 доларів США; зобов`язати ПАТ «КБ «Надра» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб провести перерахунок кредитної заборгованості за договором від 18 листопада 2005 року № 08/2005/840к622 за період із січня

по серпень 2015 року простроченої кредиторської заборгованості за процентами у сумі 1 505,77 доларів США та заборгованості за пенею у сумі 1 860,77 доларів США, а також зобов`язати відповідачів списати заборгованість за тілом кредиту починаючи з січня 2015 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2017 року позов

ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за договором кредиту у розмірі 21 722,55 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту -

40 129,11 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що вимоги за первісним позовом є обґрунтованими, тому підлягає стягненню заборгованість, яка визначена висновком судово-економічної експертизи. Вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2017 року скасовано у частині стягнення пені та розподілу судових витрат. У задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 40 129,11 грн відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту та процентами, проте не погодився в частині стягнення пені, оскільки такі вимоги не підтверджені належним чином.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами всупереч приписам статті 263 ЦПК України не забезпечено повне та всебічне з`ясування обставин справи, не надано належної правової оцінки письмовим доказам, які є в матеріалах справи, зокрема висновку судово-економічної експертизи від 28 вересня 2016 року № 460/763/16-23, яким не підтверджено факт видачі ОСОБА_1 кредитних коштів в іноземній валюті. Крім того, позивачем у позовній заяві наведено недостовірний розрахунок кредитної заборгованості та завищено розмір основного тіла кредиту, невірно пораховані проценти за користування кредитними коштами. До того ж, безпідставно відхилено клопотання сторони позивача про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, щодо достовірності підпису заявника на заяві про видачу кредитних коштів. Також судами невірно застосовано приписи статті 613 ЦК України, згідно з якими боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, оскільки таке прострочення свідчить про відсутність вини боржника у невиконанні ним зобов`язання, що у свою чергу унеможливлює нарахування пені.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

Судом встановлено, що 18 листопада 2005 року між ПАТ «КБ «Надра» та

ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08/2005/840к622 за яким банк надав кредит в сумі 24 650,00 доларів США, зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення кредиту - 18 листопада 2025 року.

Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний погашати кредит щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами.

Крім цього сторони домовились, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу з погашення кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений договором, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

18 листопада 2005 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за яким поручитель зобов`язуються перед позивачем відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 .

Встановлено, що валютою кредитування за договором є долари США, сума наданого кредиту становила певний еквівалент грошових коштів у національній валюті, що в свою чергу погоджено сторонами вказаного правочину.

Позичальником не виконано зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом у строки, визначені кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 06 серпня 2015 року складає 24 597,77 доларів США, що в еквіваленті становить 530 472,18 грн.

Висновком судово-економічної експертизи № 460/763/16-23, проведеним Черкаським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 28 вересня 2016 року, за результатами проведеного дослідження встановлено, що при умові документального підтвердження видачі валюти ОСОБА_1 з каси банку в сумі 24 650,00 доларів США, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «Надра» станом на 06 серпня 2015 року за кредитним договором від 18 листопада 2005 року № 08/2005/840к622 визначена у такій сумі: заборгованість за кредитом на суму 20 594,58 доларів США, заборгованість за відсотками на суму 1 307,48 доларів США, заборгованість зі сплати за управління кредитом 370,70 доларів США. У зв`язку з відсутністю графіку погашення платежів та невідповідності розрахунку пені за прострочення сплати мінімального платежу умовам кредитного договору суму пені не підтверджено.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суди дійшли правильного висновку, що позичальник не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для солідарного стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за тілом кредиту та відсотками відповідно до вимог

статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Крім того, відмовляючи у стягненні заборгованості зі сплати за управління кредитом суди виходили з того, що такі дії є неправомірними, оскільки позивач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику.

До того ж, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів пені, оскільки такі вимоги є недоведеними.

Також правильними є висновки судів щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що судами всупереч приписам статті 263 ЦПК України не забезпечено повне та всебічне з`ясування обставин справи, не надано належної правової оцінки письмовим доказам, які є в матеріалах справи, зокрема висновку судово-економічної експертизи від 28 вересня 2016 року № 460/763/16-23, яким не підтверджено факт видачі ОСОБА_1 кредитних коштів в іноземній валюті, не заслуговує на увагу, оскільки висновки судів відповідають обставинам, що мають значення для справи, суди правильно застосували закон, який підлягав до застосування, а тому оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованими.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позивачем у позовній заяві наведений недостовірний розрахунок кредитної заборгованості та завищено розмір основного тіла кредиту, невірно пораховані проценти за користування кредитними коштами, є безпідставними, оскільки розрахунок заборгованості досліджений експертом та перевірений судом. Такі доводи по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що безпідставно відхилено клопотання сторони позивача про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, щодо достовірності підпису заявника на заяві про видачу кредитних коштів, не заслуговує на увагу, оскільки в судовому засіданні оглянута заява на видачу готівки, а при призначенні судової експертизи обов`язковим є визначення предмета доказування та з`ясування дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення певних фактичних даних, що входять до предмету доказування, тому суд, враховуючи встановлені обставини у справі, не вбачав підстав для призначення такої експертизи.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судами невірно застосовано приписи статті 613 ЦК України, згідно з якими боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, оскільки таке прострочення свідчить про відсутність вини боржника у невиконанні ним зобов`язання, що у свою чергу унеможливлює нарахування пені, не заслуговує на увагу, оскільки зводяться до власного тлумачення норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам зустрічного позову та апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик