КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Зазначає, що 31 березня 2005 року Київська міська рада рішенням №237/2812 затвердила проект відведення у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 0,10 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. Проект відведення земельної ділянки розроблено на підставі доручення заступника голови Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року №014-С-11027. ОСОБА_2 розпочато будівельні роботи на вказаній ділянці. Вважає, що рішення Київської міської ради було прийняте з порушенням вимог законодавства. Міністерством культури України не надавалось погоджень проектної документації та дозволу на проведення земельних робіт. Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві не видавалось та не реєструвалось документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання підготовчих і будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкт будівництва за вказаною адресою. Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради у відповіді на колективне звернення мешканців будинків АДРЕСА_2 повідомив, що дозвіл на встановлення огорожі не надавав. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради повідомив, що не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які дають право виконувати підготовчі та будівельні роботи, і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за вказаною вище адресою. 12 грудня 2017 року разом із іншими мешканцями будинків АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 вона подала заяву до Київської міської ради про скасування рішення від 31 березня 2005 року № 237/2812. Наразі дане рішення не скасоване. ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року № 237/2812 в частині відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія та номер КВ № 133998, виданий 23 серпня 2005 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає помилковим висновок суду про сплив позовної давності та відмову у позові з цих підстав. Суд зазанчив, що в 2007 році Шевченківським районним судом м. Києва розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про скасування п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року № 237/2812 в частині відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , в рамках якої в рішенні від 06 вересня 2007 року встановлено, що ще у 2006 році на вказаній земельній ділянці були розпочаті будівельні роботи, а також на те, що відомості про власників земельних ділянок з 01 січня 2013 року наявні у вільному доступі для будь-яких осіб. Вона не була учасником у вищезазначеній справі та не знала про наявність такого спору. Про те, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 вона дізналася лише в липні 2017 року і саме з цього часу для неї розпочалося обрахування строку позовної давності.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання представник Київськолї міської ради не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до п. 40 рішення Київської міської ради №237/2812 від 31 березня 2005 року затверджений проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по АДРЕСА_1 площею 0,10 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земелена ділянка по АДРЕСА_6 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право користування земельною ділянкою, серія та номер: КВ № 133998, виданого 23 серпня 2005 року.

Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_6 розташована в історичному ареалі міста Києва, в зоні охоронюваного ландшафту та в межах пам`ятки археології національного значення - гора Щекавиця «Культурний шар городища ІХ-ХІІІ століття».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості заявлених вимог про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради № 237/2812 від 31 березня 2005 року, , оскільки вказане рішення було прийнято з порушенням вимог передбачених ч. 6 ст. 123 ЗК України, а також без розроблення відповідного проекту землеустрою в порядку, визначеному чинним законодавством. Разом з тим суд дійшов висновку, що позивачкою пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом і відмовив у задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267 ЦК Україи.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості.

Спір, що виник внаслідок порушення права на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право цивільне і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Виходячи із положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України правом на звернення до суду з позовом про визнання незаконним, скасування органів місцевого самоврядування про надання у власність або в користування земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право на земельну ділянку, наділені особи, щодо який прийняте відповідне рішення або особи, прав та інтересів яких стосується відповідне рішення або акт.

Вимоги про оскарження рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо земельної ділянки мають ґрунтуватися на порушенні прав земельних прав позивача.

При цьому, з огляду на положення ст. 12 ЦПК України, саме позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження порушення оскаржуваними рішеннями його прав.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не з`ясував яким чином оскаржуваним п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року №237/2812 про відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , та державним актом від 23 серпня 2005 року зачіпаються права позивачки.

В позовній заяві ОСОБА_7 не навела обставин, які б вказували на наявність у неї підстав для звернення до суду з даним позовом.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначила, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_6 , яка була виділена ОСОБА_2 розташована в історичному ареалі міста Києва, в зоні охоронюваного ландшафту та в межах пам`ятки археології національного значення - гора Щекавиця «Культурний шар городища ІХ-ХІІІ століття». Вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_7 земельна ділянка по АДРЕСА_6 , яка була передана ОСОБА_2 , належить до прибудинкової території та використовувалася мешканцями будинків №№ АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 як зона відпочинку.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що його довірителька проживає в багатоквартирному будинку АДРЕСА_5 , проте йому невідомо чи є вона власником квартири у даному буднику, членом сім`ї власника або наймачем квартири державного житлового фонду. Також представник ОСОБА_1 пояснив, що він не володіє жодною інформацією щодо прибудинкової території будинку АДРЕСА_5 . На думку представника ОСОБА_1 оскаржуване рішення зачіпає потенційний інтерес його довірительки щодо насаджень, які заходились на ділянці, які надана ОСОБА_2 .

Колегія суддів дійшла висновку, що Тропотяга ОСОБА_8 .В. не довела законність позовних вимог, які обґрунтовані нею із посиланням на положення ЗК України, а відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року № 237/2812 про відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , а також визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія та номер КВ НОМЕР_1 133998, виданого 23 серпня 2005 рок у зв`язку зі спливом позовної давності.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з недоведеністю законності та обґрунтованості таких вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.