Справа № 509/2400/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

14 травня 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого від 12.06.2019 р. просила суд стягнути з відповідача, батька двох їніх спільних дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким вона розірвала шлюб 03.03.2017 р. на їхнє утримання на свою користь аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 травня 2019 р. і до повноліття кожної дитини, мотивуючи це тим, що відповідач на протязі 3-х років, майже щомісячно сплачував на утримання двох дітей в добровільному порядку, за їхньою домовленістю аліменти у розмірі 5000 грн., однак останнім часом припинив сплату аліментів на дітей, які з дня їхнього розлучення постійно проживають та зареєстровані з нею, не приймає участь в житті дітей, ухиляючись від їхнього утримання, а її особистих грошей на утримання двох дітей не вистачає, враховуючи, що дітям потрібні нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки та багато інших речей, чим вона самостійно в повній мірі не може їх забезпечити.

В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали вимоги свого збільшеного позову та просили суд його задовольнити.

Представниця відповідача в судовому засіданні збільшений позов визнала частково, на суму аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 1013,50 грн. на кожну дитину, мотивуючи це тим, що за час, що минув з розлучення сторін, у відповідача та його співмешканки народився малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходиться на його утриманні, у нього відсутнє постійне місце роботи та постійного заробітку з посиланням на довідку Центру зайнятості, в якому він перебуває на обліку, і в цей час, відповідач має нерегулярний, мінливий дохід.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів - має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину - не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину - становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із приписами ст. 184 СК України якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Суд встановив, що офіційно шлюб між сторонами, в якому народились діти : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, в яких батьком обох дітей вказаний відповідач, був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 03.03.2017 р. (а.с. 4-5,8,9).

Після розірвання шлюбу, позивачка та її діти разом проживають за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 6,7,11).

Судом було встановлено, що на протязі 3-х років, відповідач добровільно сплачував на утримання своїх двох дітей 5000 грн, майже щомісячно, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачкою (а.с. 31-33).

Однак, останнім часом, відповідач перестав сплачувати аліменти та цікавитися долею, здоров`ям своїх дітей, не приділяючи їм батьківського піклування та турботи, не сплачуючи за їхнє утримання.

Як на одну з підстав зменшення розміру аліментів, представниця відповідача посилається на народження у відповідача малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого народила йому співмешканка ОСОБА_9 (а.с. 34).

Також, представниця відповідача посилається на відсутність у нього постійної роботи (а.с. 37).

Крім цього, представниця відповідача вказує, що її довіритель на даний час перебуває на обліку в Центрі зайнятості населення як безробітний з посиланням на довідку Чорноморської міської філії ООЦЗ № 319/01-27 від 05.07.2019 р. (а.с. 39).

Однак, суд звертає увагу на той факт, що до вказаного Центру зайнятості відповідач звернувся 26.06.2019 р., як це вбачається зі змісту довідки, тобто через 1,5 місяці після подачі ОСОБА_1 позовіу до нього про стягнення аліментів до Овідіопольського райсуду Одеської області (Вх. № 6049 від 14.05.2019 р.), що безумовно, на думку суду свідчить про навмисне і штучне намагання відповідача уникнути, або звести до мінімуму сплату ним аліментів на утримання своїх двох дітей, прикриваючись зазначеною довідкою та намаганням зобразити перед судом відсутність роботи.

Зміст вказаної довідки Чорноморської міської філії ООЦЗ № 319/01-27 від 05.07.2019 р., підтверджує, що ОСОБА_2 дійсно звернувся до них за сприянням у працевлаштуванні 26.06.2019 р. та подав відповідну заяву про надання статусу безробітного. Під час проведення первинного прийому йому були видані направлення на працевлаштування. Однак, у зв`язку з чтим, що ОСОБА_2 протягом 7-ми календарних днів не надав письмову відповідь роботодавця про працевлаштування або відмови у працевлаштуванні, 02.07.2019 р. було прийнято рішення відмовити ОСОБА_2 в наданні статусу безробітного (а саме невідвідування роботодавця). Таким чином, станом на 05.07.2019 р. (і як було встановлено судом, станом і на день ухвалення судом рішення) ОСОБА_2 перебуває на обліку в Чорноморської міської філії ООЦЗ з 26.06.2019 р., але у наданні статусу безробітного йому відмолено (а.с. 39).

Таким чином, вказаною довідкою Чорноморської міської філії ООЦЗ підтверджується лише одне ОСОБА_2 не виявляє ніякого бажання знайти собі роботу, навіть не робить будь-яких намагань щодо пошуку роботи та стабільного заробітку, а став на облік в Центр зайнятості після подачі позову до нього про стягнення аліментів його колишньою дружиною задля уникнення сплати ним аліментів на утримання двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якими на сьогодні не підтримує відносин.

Факт існування на утриманні відповідача іншої дитини, яка постійно з ним та матір`ю проживає з ними, не може слугувати фактором, завдяки якому можливо було б зменшити розмір аліментів, передбачений Законом та з огляду на наступне :

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави.

Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч.ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Таким чином, беручи до уваги приписи ст. 182 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при визначенні розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утриманні інших дітей) і вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 28.02.2019 р. № 2696-VIII, яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6-ти років : з 1 січня 2019 року 1626 грн., з 1 липня 1699 грн., з 1 грудня 1779 грн., для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня 2118 грн., з 1 грудня 2218 грн., суд вважає необхідним задовольнити позов у повному обсязі, що повністю відповідає вимогам СК України щодо стягнення аліментів на утримання двох дітей в частини заробітку платника аліментів (батька дитини) та беручи до уваги практику ЄСПЛ, Конвенцію про права дитини та взагалі, враховуючи вартість в Україні ліків, дитячої одежі, продуктів харчування, вартість дитячих іграшок та книг і підручників для розвитку дитини, яка постійно лише зростає і ще ніколи, за часи незалежності України, починаючи з 24 серпня 1991 р. і до сьогодні не зменшувалась за своїми цінами, і з огляду на стан економіки держави, не буде зменшуватися і в подальшому, а тому розмір аліментів, які просить стягнути позивачка з відповідача на утримання двох малолітніх дітей повністю відповідає вимогам Закону. А зменшення розміру аліментів на утримання двох дітей за рахунок ще однієї дитини відповідача не буде відповідати їхнім інтересам, із яких в першу чергу виходить суд при розгляді позовів про стягнення аліментів на утримання дітей з огляду на те, кількість дітей, які народилися чи будуть народжуватися в майбутньому у відповідача не може впливати на якість утримання кожного з них за рахунок іншої дитини.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн., враховуючи звільнення від сплати судового збору позивачки за розгляд вказаних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 121,180-184,191 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, Конвенцією ООН про права дитини, ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити;

2. Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1 ) - на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_2 ) на утримання дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 травня 2019 р. і до повноліття кожної дитини;

3. Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. ;

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27.09.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.