П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю позивача ОСОБА_4, його представника адвоката ОСОБА_5, представника відповідачів ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_7, підписану її представником ОСОБА_6, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Гуденко О.А., по справі № 490/1536/18, провадження № 22-ц/812/253/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління комунального майна про визнання приватизації недійсною,

В С Т А Н О В И В :

28 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління комунального майна Миколаївської міської ради (далі - Управління) про скасування розпорядження Управління № 6213-р від 10.07.2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1, видане Управлінням 12.07.2000 року. Після уточнення позовних вимог просив, крім заявлених вимог, встановити факт постійного проживання його у спірній квартирі на день її приватизації (а.с. 2-9, 46-47).

Позовні вимоги мотивує наступним. 12 липня 2000 року на підставі розпорядження Управління № 6213-р від 10.07.2000 року було видано свідоцтво про право власності на житло за адресою АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із визначенням часток співвласників по Ѕ за кожною. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року у справі № 490/2488/16 у задоволені його позову про встановлення факту постійного проживання його у спірній квартирі на день її приватизації, скасування розпорядження Управлінням № 6213-р від 10.07.2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1, визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1, видане Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12.07.2000 року, було відмовлено за недоведеністю факту проживання у спірній квартирі на день приватизації, а Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши рішення апеляційного суду без змін, в обґрунтування свого рішення від 12.07.2017 послався як на правову підставу для відмови у позові на ч. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки право приватизації, передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», вже було використано позивачем за іншою адресою - АДРЕСА_2

Враховуючи те, що 20.09.2016 року, після апеляційного перегляду набрало законної сили рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.03.2016 року, яким скасоване розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію позивачем квартири АДРЕСА_2, визнано недійсним видане 28 лютого 2000 року на підставі вказаного розпорядження свідоцтво про право власності на нерухоме майно про право спільної часткової власності позивача та ОСОБА_9 на цю квартиру, яким на його думку, було встановлено факт його постійного проживання у квартирі за адресою АДРЕСА_1 з 1979 року по теперішній час. Вважав, що з'явились нові обставини, які стали відомі позивачу лише 20.09.2016, а відтак в нього з'явилось право на звернення до суду з новим позовом. Вважав, що приватизація спірної квартири є недійсною з підстав недодержання під час її здійснення положень ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, ст. 44, 46, 48 ЦК УРСР.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 - задоволено частково. Скасовано розпорядження Управління № 6213-р від 10.07.2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 видане Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12.07.2000 року.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 704 грн 80 коп. з кожної (а.с. 93-97).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, порушення вимог процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, тобто скасування розпорядження Управління №6213-р. від 10.07.2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 видане 12.07.2000 р. Управлінням, і постановити нове, яким в позовних вимогах відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін. Зокрема, посилається на те, що питання щодо встановлення факту постійного проживання позивача у спірній квартири на час її приватизації, а також визнання недійним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 12.07.2000 року Управлінням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі розпорядження вказаного органу приватизації № 6213-р від 10.07.2000 року вже були предметом розгляду в суді, про що свідчить рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року, яким в задоволенні вказаного позову ОСОБА_4 відмовлено. Зазначено судове рішення залишено без змін ухвалою ВССУ від 12.07.2017 року. На думку апелянта за таких обставин суду слід було закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.3 ст. 255 ЦПК України.

Апелянт також посилається на те, що приватизації квартири є по своїй суті правочином. Підстави визнання правочину недійсним встановлені законом. Виходячи з мотивів задоволення позову, судом фактично визнано недійсним правочин з підстав не використання свого права на приватизацію житла позивачем, що не передбачено законом.

Звертає увагу апелянт і на ту обставину, що судом безпідставно не були застосовані вимоги ст. 257 ЦК України, на що він посилався в заяві, поданій до суду першої інстанції, оскільки про порушення свого права позивачу було відомо набагато раніше, а саме - при вирішення спору про розподіл майна між ним та його колишньою дружиною, з яким він звернувся до суду 10.07.2014 році, ним було надано на підтвердження своїх вимог копія свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім'я відповідачок та копія угоди про оренду позивачем спірної квартири, датовану 01.09.2000 року (а.с. 101-104).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, натомість апеляційна скарга не відповідає дійсним обставинам, які стверджені доказами, дослідженими у порядку встановленому ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню (а.с. 128-130)

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянтів підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та його представник просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 з 06 квітня 1979 року.

Скасовано розпорядження Управління майном комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію ОСОБА_7 та ОСОБА_10 зазначеної квартири.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 12 липня 2000 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради, на вказану квартиру на підставі розпорядження Управління майном комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року вищезазначене рішення скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року відмовлено у перегляді рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року за нововиявленими обставинами.

Як встановлено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року у справі № 490/2488/16, рішенням виконавчого комітету Ленінської ради депутатів трудящих м. Миколаєва ОСОБА_11 06 квітня 1979 року було видано ордер на склад сім?ї із 3-х осіб на право зайняття 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1

Згідно копії довідки ЖЕК № 13 Центрального райвиконкому м. Миколаєва, копії форми А, відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 відповідно з 26 квітня 1979 року та з 11 червня 1998 року.

Із відновленої форми А, довідки ТОВ «Центральний 1», інформації Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 18 квітня 2015 року видно, що позивач був зареєстрований та внесений особовий рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1. При отриманні вперше паспорта у листопаді 1992 року своїм місцем проживання зазначав цю квартиру.

Як свідчить копія довідки ЖЕК №13 Центрального райвиконкому від 20 грудня 1999 року, копія довідки ТОВ «Центральний 1» від 07 квітня 2015 року № 47 ОСОБА_4 з 10 грудня 1992 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2

Згідно свідоцтва на право власності на житло від 28 лютого 2000 року, виданого на підставі розпорядження Управління від 28 лютого 2000 року № 3830-р, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 є співвласниками по 1/2 частці кожен квартири АДРЕСА_2, яку отримали у власність в порядку приватизації. Вказане свідоцтво зареєстровано у Реєстрі прав власності за № 1646/ж.

Проте на даний час рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.03.2016 року, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20.09.2016 у справі № 490/4622/15-ц, скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 3830-р від 24 лютого 2000 року про приватизацію ОСОБА_4 та ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_2. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28 лютого 2000 року Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради, про право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_2, видане на підставі розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року.

В рамках апеляційного розгляду справи № 490/4622/15-ц проведена почеркознавча експертиза. Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 553 від 08.08.2016 року, складеного експертом Миколаївської філії Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4 у розділі «підписи наймача та повнолітніх членів сім'ї», у заяві на приватизацію квартири АДРЕСА_2 від 01.02.2000 року, виконаний не самим ОСОБА_4, а іншою особою.

Разом з тим, постановою апеляційного суду Миколаївської області від 04.06.2018 року, якою залишено без змін рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.02.2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_12 про усунення перешкод в користуванні власністю (квартирою по вул. Колодязній) шляхом виселення та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_13, які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_14, до ОСОБА_7, та ОСОБА_8 про визнання права користування квартирою - встановлено наступне.

В рішеннях судів по вказаній справі зазначено, що ОСОБА_4 з часу отримання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 постійно проживав у ній, а з 1992 року був лише зареєстрований у квартирі своєї бабусі ОСОБА_9, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, але ніколи там не проживав та квартирою не користувався (протилежного судом не встановлено).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції послався на встановлений апеляційним судом Миколаївської області від 04.06.2018 року факт того, що що ОСОБА_4 з часу отримання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 постійно проживав у ній, а з 1992 року був лише зареєстрований у квартирі, яка розташована в АДРЕСА_2 разом із своєю бабусею ОСОБА_9, але там ніколи не проживав та квартирою не користувався.

Суд також прийшов до висновку про те, що оскільки розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_2 скасовано, то позивач фактично не використав своє право на приватизацію, не має іншого житла, отже є таким, що взагалі може бути позбавлений житла, то наявні підстави для скасування розпорядження Управління комунального майна від 10.07.2000 року та визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на спірну квартиру з тих підстав, що ця квартира весь період була фактично постійним і єдиним місцем проживання позивача, що саме цю квартиру він ототожнює з поняттям «житло» в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вимоги про встановлення факту постійного проживання позивача в спірній квартирі на день її приватизації суд розцінив як зайві з огляду на задоволення позову за нових підстав та позивачем не надано при розгляді даної справи достеменних доказів такого саме в розрізі предмету доказування за цими додатковими позовними вимогами, то ці вимоги задоволенню не підлягають.

Але з висновками суду погодитись не можна, оскільки суд прийшов до них без урахування обставин справи, вимог норм процесуального закону.

Згідно з пунктом третім частини першої статі 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (стаття 273 ЦПК України).

За змістом пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права (Постанова Верховний Суд|Касаційний цивільний суд, від 22.08.2018, № 372/2230/17-ц|61-31594св18)

Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Суд, ухвалюючи рішення та встановлюючи обставини по справі, послався на рішення судів, зокрема, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року по справі № 490/2488/16-ц, але при цьому не звернув увагу на те, чи є тотожним спір, розглянутий у тій справі, спору, що розглядається.

Так, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року, яке залишено без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і касаційних справ від 12.07.2017 року, вирішувався спір між позивачем та відповідачами - ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Державним комунальним підприємством «Житло», Товариством з обмеженою відповідальністю «Житло, за участю третіх осіб - ТОВ «Центральний - 1», Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_9

Предметом позову було встановлення факту постійного проживання позивача ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 на час її приватизації, визнання недійсним та скасування розпорядження Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказаної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 2000 року, видане вказаним органом приватизації на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.35-41).

Підставою позову було те, що ОСОБА_4 постійно з 1979 року проживав у вказаній квартирі, а тому мав право на її приватизацію, не дивлячись на те, що з грудня 1992 року був зареєстрований у АДРЕСА_2

Відповідно до п.1.6. Положення про управління комунального майна Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням міської ради № 16/32 від 23 лютого 2017 року, управління є правонаступником управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та є міським органом приватизації.

Тобто, сторони по спору, який був розглянутий апеляційним судом Миколаївської області 01.07.2016 року, та спору, який розглядається в даній справі, співпадають.

Також співпадають предмет і підстави позову.

Звертаючись до суду у січні 2015 року, позивач заявляв позов, предметом якого була матеріально-правова вимога про встановлення факту проживання у спірній квартирі на час її приватизації, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації про приватизацію спірної квартири та виданого на підставі розпорядження свідоцтва про право власності відповідачок на спірну квартиру.

У справі, судове рішення у якій переглядається, предметом позову є та сама матеріально-правова вимога - встановлення факту проживання у спірній квартирі на час її приватизації, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації про приватизацію спірної квартири та виданого на підставі розпорядження свідоцтва про право власності відповідачок на спірну квартиру.

Підстави позову у справі, яка переглядається, та у справі, яка була розглянута, одні ті ж самі - приватизація спірної квартири є незаконною, оскільки позивач проживав у ній на час її приватизації, тобто приватизація відбулася без його письмової згоди та участі як особи, що проживала у спірній квартирі, чим порушенівимоги частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Отже, слід вважати, що між сторонами вже був вирішений спір про той самий предмет і позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

За такого провадження у справі слід закрити, частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу з приводу того, що раніше розглянутий спір, і спір, що розглядається, не є тотожними, не заслуговують на увагу.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року залишено без змін рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року (справа № 490/4622/15-ц). Вказаними судовими рішеннями було скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 3830-р від 28 лютого 2000 року щодо приватизації ОСОБА_9 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане 28 лютого 2000 року на ім'я ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з тих підстав, що підпис в заяві про приватизацію вказаної квартири виконаний не ОСОБА_4, а іншої особою. Інші обставини наведеними судовими рішення не встановлені.

Як зазначено в ухвалі апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року, винесеної за результатами розгляду заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_15 про перегляд рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року за нововиявленими обставинами, визнання недійсною приватизації квартири АДРЕСА_2 не є безспірною правовою підставою для підтвердження факту проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 на липень 2000 року і не може свідчити про порушення його права на приватизацію спірної квартири.

Судові рішення, ухвалені у справі № 490/5152/15-ц, за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_13, які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_14 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_13, які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_14, до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права на користування квартирою, були ухвалені 28.02.2018 року та 04.06.2018 року, тобто до звернення позивача з позовом по справі, яка розглядається, а тому на них в позові позивач не посилався.

Відповідно до приписів ч.7 ст. 141 ЦПК України з позивача, який не звільнений від сплати судових витрат, слід стягнути понесені відповідачкою витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2113,50 грн. (а.с. 116).

Керуючись ст.ст. 255, 367, 375, 376, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, підписану її представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління комунального майна Миколаївської міської ради про скасування розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 видане Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради12 липня 2000 року, закрити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2113,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.М. Прокопчук

Судді: Н.В. Самчишина

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року