ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 642/2019/19-ц

провадження № 22ц/818/3736/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року в складі судді Ольховського Є.Б.,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2015 року з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 березня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Вказав, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Зазначив, що розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідачів, перевищує встановлену законом частину, отже він вважає за необхідне змінити його, враховуючи мінливість життєвих обставин та його доходи на час подачі позову.

Просив зменшити розмір аліментів, утримуваних з нього за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подачі позовної заяви про зменшення розміру аліментів і до досягнення повноліття, та зменшити розмір аліментів, утримуваних з нього за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подачі позовної заяви про зменшення розміру аліментів і до досягнення повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що розмір аліментів, які стягуються з нього, перевищує встановлену законом частину, оскільки сума аліментів на двох дітей має становити третину його доходів; що він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судами розмірі через відсутність постійного місця роботи; що у нього на утриманні, окрім синів, перебуває матір, яка є тяжко хворою; що він не має нерухомого майна, доходів від оренди житла чи транспорту, страхових виплат, депозитних відсотків тощо.

07 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 та 08 серпня 2019 року від ОСОБА_6 надійшли відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких вони просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вказали, що позивач не надав належних доказів на підтвердження доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що підстави для зменшення розміру аліментів відсутні, оскільки позивач не надав доказів зміни свого матеріального чи сімейного стану, а наведені ним в обґрунтування позову обставини щодо мінливості життєвих обставин та його доходу самі по собі не є істотними та достатніми для зменшення розміру аліментів, який не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами Сімейного кодексу України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 березня 2005 року по 27 січня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9, 12).

З 12 квітня 2011 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року, від якого сторони мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5, 11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 березня 2015 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 4).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2018 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 5-7).

ОСОБА_2 з 17 вересня 2010 року одружена вдруге з ОСОБА_7 ; родина є багатодітною, має на вихованні чотирьох синів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , з яких на час розгляду справи троє є неповнолітніми, серед яких є і неповнолітній ОСОБА_4 (а. с. 40-45), який перебуває на диспансерному обліку у зв`язку з різким погіршенням зору, отримує платні послуги в Центрі корекції зору, що підтверджується договорами про надання медичних послуг від 18 серпня 2014 року, 26 червня 2018 року, медичною довідкою Центру корекції зору від 24 вересня 2015 року, консультативним висновком від 27 березня 2019 року (а. с. 33-39).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину - найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Отже, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів, але ці обставини підлягають доказуванню.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2019 року, справа № 415/4386/16-ц, провадження № 61-21056св18.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно встановив відсутність підстав, передбачених статтею 192 СК України, для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не надав жодних доказів щодо існування підстав для зменшення розміру аліментів, а саме зміни його майнового чи сімейного стану, погіршення стану здоров`я після ухвалення судових рішень, якими присуджено сплату аліментів, тоді як доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у нього достатнього доходу для сплати аліментів у визначеному судовими рішеннями розмірі, є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних доказів щодо розміру його доходів як на час ухвалення рішень про стягнення аліментів, так і на час подання позову про їх зменшення. Не надано таких доказів, зокрема, декларації або довідки про доходи на підтвердження зміни матеріального стану вже після ухвалення цих рішень, і до суду апеляційної інстанції.

Відсутні в матеріалах справи і докази того, що при прийнятті судових рішень про стягнення із нього аліментів, позивач мав більший дохід, ніж на час розгляду даної справи.

Не надано позивачем доказів на підтвердження зміни його сімейного стану, погіршення стану здоров`я, надання матеріальної допомоги тяжко хворій матері.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що визначений судами розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства України, а його зменшення без підтвердження погіршення матеріального стану позивача не буде спрямовано на належне забезпечення дітей та суперечитиме їхнім інтересам.

Виходячи з викладеного, слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про відмову у позові з зазначених підстав є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що розмір аліментів, які стягуються з нього, перевищує встановлену законом частину, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно частин 2 та 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 відсотків.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі, у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Матеріали справи свідчать про те, що розмір аліментів, визначений рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2015 року та Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року, не перевищує 50 % заробітної плати позивача, а тому порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що сума аліментів на двох дітей має становити третину його доходів, є безпідставними, оскільки таких вимог не містить ані СК України, ані Закон України «Про виконавче провадження».

Норма частини 5 статті 183 СК України, яка передбачає, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується видачі судового наказу про стягнення аліментів, а не розгляду вимоги про стягнення аліментів у порядку позовного провадження.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року, справа № 398/841/17, провадження № 61-88св18.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судами розмірі через відсутність постійного місця роботи, є безпідставними, оскільки непрацевлаштування саме по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів, тоді як жодних доказів щодо свого працевлаштування та розміру доходів, а також їх зміни з часу ухвалення рішень про стягнення аліментів, позивачем не надано.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що у нього на утриманні, окрім синів, перебуває матір, яка тяжко хворіє, також не підтверджуються жодними доказами.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.