П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня2019 року м. Київ

Справа № 295/9010/18

Провадження: № 22-ц/824/15333/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Отроди Тетяни Юріївни в інтересах Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він в період з 15.12.1995 року по 31.12.2015 року працював в органах внутрішніх справ України та Національної поліції України. 30.12.2015 року він був звільнений з останнього місця роботи з посади командира роти батальйону патрульної поліції ГУ НП в Житомирській області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію». У лютому 2016 року йому було встановлено третю групу інвалідності з 26 січня 2016 року. За таких підстав він у квітні 2016 року звернувся до МВС України із заявою щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.Вказував, що МВС України йому було нараховано 206 700,00 грн. одноразової грошової допомоги, однак листом від 19 квітня 2016 року матеріали були повернуті без розгляду. Не погодившись із такими діями відповідача, він оскаржив їх в судовому порядку. Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 липня 2016 року визнано протиправною відмову МВС України у затвердженні висновку про призначення та виплату ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги та зобов`язано останнє виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу в розмірі 206 700 грн. 31 січня 2017 року листом відповідача матеріали щодо призначення грошової допомоги повернуто йому без права на таку виплату. ОСОБА_2 , не погоджуючись із такими діями МВС України повторно звернувся до суду, і постановою Богунського районного суду м. Житомира від 07 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, відповідача зобов`язано виплатити йому 206 700,00 грн., яка була нарахована УМВС України в Житомирській області у відповідності до Порядку та Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року. Посилаючись на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 206 700,00 грн., виплативши вказану суму коштів лише 27 грудня 2017 року, просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3 % річних за період з 30 квітня 2016 року - початок строку порушення грошового зобов`язання (з моменту незаконного, як встановлено судовим рішенням повернення без розгляду його документів щодо призначення одноразової грошової допомоги) по день фактичної їх виплати: індекс інфляції в розмірі 44 605, 86 грн. та суму трьох процентів річних у розмірі 10 295, 35 грн., а всього 54 901, грн. 21 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з МВС України на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 1579, 98 грн. та 6 469,71 грн. інфляційних втрат, а всього 8049,69 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Отрода Т.Ю. в інтересах МВС України 15.10.2019 року подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відносини між позивачем та МВС України є майновими та такими, що виникли у зв`язку із здійсненням відповідачем своїх публічно- владних управлінських функцій. Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено чи порушено грошове зобов`язання, оскільки відповідачем копію ухвали суду апеляційної інстанції було отримано лише 06.10.2019 року. Також вказує, що зазначені виплати носять разовий характер, а тому застосування до правовідносин, що виникли у зв`язку із порушенням термінів виплати зазначеної допомоги положень ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є неправомірним, оскільки норми цього Закону не застосовуються до грошових доходів, які мають разовий характер.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористався.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 19 лютого 2016 року ОСОБА_2 з 26 січня 2016 року встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах МВС.

У квітні 2016 року він звернувся до МВС України із заявою про отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності внаслідок захворювання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.

Листом від 19 квітня 2016 року МВС України ОСОБА_2 було повернуто без розгляду матеріали про призначення одноразової грошової допомоги.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано МВС України розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати непрацездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 з прийняттям відповідного рішення та урахуванням обставин, викладених судом у даній справі. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14 липня 2016 року залишено без змін.

Листом МВС України від 31 січня 2017 року повідомлено, що матеріали щодо призначення грошової допомоги відповідно до постанови Житомирського окружного адміністративного суду повернуто ОСОБА_2 без права на таку виплату.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 07 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, у справі № 295/5412/17 визнано протиправною відмову МВС України у затвердженні висновку про призначення та виплату ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у відповідності до Порядку та Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850. Зобов`язано МВС України виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у розмірі 206 700,00 грн, яка була нарахована УМВС України в Житомирській області у відповідності до Порядку та Умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

Одноразову грошову допомогу у розмірі 206 700,00 грн. ОСОБА_2 виплачено відповідачем 27 грудня 2017 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 щодо виплати одноразової грошової допомоги з моменту набуття чинності постановою Богунського районного суду м. Житомира від 07 червня 2017 року, тобто, з 26 вересня 2017 року - постановлення ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду у справі № 295/5412/17. А тому, ОСОБА_2 має право на отримання 3% річних за несвоєчасну виплату вказаної суми коштів, з 26 вересня 2017 року по 27 грудня 2017 року у розмірі 1 579,98 грн. та інфляційних втрат за весь час прострочення сплати грошової допомоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту ухвалення судового рішення.

Окрім того, за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Тобто, наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачки інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що в розумінні норм статті 625 ЦК України підставою для застосування цієї норми є визначення грошового зобов`язання саме в акті цивільного законодавства, а не в рішенні суду, а тому нарахування 3 % річних та індексу інфляції на суму боргу поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, а не на випадки невиконання судового рішення є безпідставним та необґрунтованими.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо адміністративної юрисдикції даного спору з огляду на те, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду була, яка була постановлена 26 вересня 2017 рокупро перерахунок і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 206 700,00 грн, призначеної відповідно до Порядку та умов призначення і виплати грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати непрацездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.При цьому, відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 206 700,00 грн, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства. Оскільки, позивачем у даній справі є фізична особа, справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом першої інстанції факту прострочення зобов`язання, колегія суддів відмічає наступне.

Ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду була постановлена 26 вересня 2017 року. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень текст вищевказаної ухвали перебуває у вільному доступі з 03.10.2017 року.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що у разі якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Отже, процесуальна бездіяльність відповідача щодо необізнаності з ухваленим судовим рішенням не може ставити під сумнів доведеність прострочення у виконанні зобов`язання, тим паче, що доказів про отримання відповідачем копії вказаної ухвали лише 06.10.2019 року суду не надано.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 , і таке зобов`язання виникло на підставі судового рішення, яким є постанова Богунського районного суду м. Житомира від 07 червня 2017 року, що залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі № 295/5412/17.

Відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, виплативши позивачу вказану в судовому рішенні суму коштів лише 27 грудня 2017 року, у зв`язку із чим у останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно суд першої інстанції вірно виходив з розрахунку 3% річних за несвоєчасну виплату вказаної суми коштів, який здійснений за формулою: 206 700 (сума боргу) х 3%: 100%: 365днів х 92 (кількість днів прострочення з 26 вересня 2017 року по 27 грудня 2017 року) = 1 579,98 грн.

Також, судом першої інстанції вірно розраховано розмір інфляційних втрат за формулою: (Сума боргу) х (індекс інфляції) : 100% - (Сума боргу) = (індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період (101.2?100.9?101=103.13 за період із жовтня по грудень 2017 року) = 6 469,71 грн.

Отже, на думку колегії суддів, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно встановив, що МВС України порушило грошове зобов`язання, за невиконання якого настали наслідки передбачені статтею 625 ЦК України, та як наслідок, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з МВС України на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3 % річних за період з 26 вересня 2017 року по 27 грудня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та їх законність не впливають, а тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Отроди Т.Ю. в інтересах МВС України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 4 червня 2019 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Отроди Тетяни Юріївни в інтересах Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль