Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 377/627/16-ц

провадження № 61-26867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області, у складі судді Малишенко Т. О., від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В., від 17 травня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (коштів).

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у квітні 2010 року вона та ОСОБА_2 домовились про те, що ОСОБА_2 зобов`язана продати їй приміщення «Б» загальною площею 104,0 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 за ціною 670 292,98 грн, а вона зобов`язана купити дане приміщення. За цією домовленістю вона зобов`язалася, починаючи з квітня 2010 року, сплачувати на користь ОСОБА_2 авансові щомісячні платежі за придбання вказаного майна, суми яких відповідач зобов`язалася зарахувати у рахунок сплати вартості за вказане приміщення.

У період з квітня 2010 року по лютий 2012 року на виконання зазначених домовленостей позивач на користь відповідача у рахунок вартості за спірне нежиле приміщення сплатила авансові платежі за придбання цього приміщення на загальну суму у розмірі 340 770, 00 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру з квітня 2010 року по лютий 2012 року включно.

28 грудня 2012 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О. І. та зареєстровано у реєстрі за № 2242.

Згідно з умовами договору продавець (відповідач) продав, а покупець (позивач) купив нежиле приміщення «Б» загального площею 104,0 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , за повною ціною, яка була обумовлена між сторонами у квітні 2010 року, у розмірі 670 292,98 грн.

Сторони домовилися, що розрахунок за цим договором відбуватиметься із розстрочкою платежу до повного погашення.

14 червня 2016 року на підтвердження виконання позивачем грошових зобов`язань по договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 2242 від 28 грудня 2012 року сторонами був підписаний акт звірки взаємних розрахунків за цим договором, згідно з яким відповідач у рахунок сплати вартості нежилого приміщення не зарахувала суми авансових платежів, сплачених позивачем за придбання даного нежилого приміщення у період з квітня 2010 року по лютий 2012 року включно на загальну суму 340 770 грн, сплата яких підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру.

29 липня 2016 року позивач відправила відповідачу претензію з вимогою, щоб остання зарахувала грошові кошти, сплачені нею у рахунок сплати вартості спірного нежилого приміщення на загальну суму 340 770,00 грн згідно із квитанціями до прибуткового касового ордеру за період з квітня 2010 року по лютий 2012 року включно, а у разі відмови повернути безпідставно отримані кошти. Натомість відповідач поштову кореспонденцію не отримує, на телефонні дзвінки не відповідає.

Такі дії відповідача позивач розцінює як не бажання вирішити спір у позасудовому порядку.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 340 770, 00 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, припинення зобов`язань за договором, повернення майна, визнання права власності на майно та стягнення штрафних санкцій.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовано тим, що з 2007 року вона була власником частини будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У 2010 році до неї звернулися представники банку, щоб придбати ці помешкання під банк, але ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які орендували дані приміщення під магазин, приїхали до неї у м. Київ із проханням продати приміщення їм.

Оскільки не було відведено землю і технічна документація про розподіл даних приміщень не було готова, то вона з кожним покупцем, у тому числі і з ОСОБА_1 , 11 листопада 2011 року уклала попередній договір купівлі-продажу вказаних приміщень. Договір був укладений на вказане приміщення на суму 942 352 грн, і ОСОБА_1 , крім орендної плати, яку раніше платила за приміщення, почала вносити періодичні платежі.

У 2012 році після оформлення документації у неї змінилося право власності, визначено кожне окреме приміщення, вони уклали з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу вказаного приміщення з урахуванням виплачених раніше сум на 670 291,98 грн, що було еквівалентно за офіційним курсом НБУ 83 860 дол. США.

У неї були плани за ці кошти придбати у м. Києві квартиру, але через неналежні сплати вона була змушена відмовитися від такого придбання.

Оскільки ОСОБА_1 систематично порушує умови даного договору, вважає, що остання істотно порушила умови договору, а тому просила суд розірвати договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 28 грудня 2012 року, припинити зобов`язання за цим договором, зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 спірне нежиле приміщення, визнати за нею право власності на нежиле приміщення «Б», загальною площею 104,0 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штраф у розмірі 415 234,16 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2016 року у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено, а зустрічні позовні вимоги задоволено.

Розірвано, укладений 28 грудня 2012 року договір купівлі-продажу нежилого приміщення «Б», загальною площею 104,0 кв. м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О. І., зареєстрований у реєстрі за № 2242.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 нежиле приміщення «Б», загальною площею 104,0 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежиле приміщення «Б», загальною площею 104,0 кв.м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штраф у розмірі 415 234, 16 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволені первісних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на нормах закону, не підтверджені належними та допустимими доказами і повністю спростовуються поданими ОСОБА_2 письмовими доказами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 340 770, 00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції не з`ясовано всі обставини справи, не надана належна правова оцінка доказам, що мають значення для справи, а також належна оцінка всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання чого ухвалити обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Встановлено, що з 2010 по 2012 рік між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була усна домовленість про укладення договору купівлі-продажу нежилого приміщення у майбутньому, оскільки на момент домовленості у ОСОБА_2 не було права власності на спірне нежитлове приміщення. Відсутність правових підстав на спірне нежитлове приміщення у ОСОБА_2 до 26 грудня 2012 року підтверджується копією технічного паспорту та поясненнями ОСОБА_2 Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалися будь-які договори оренди, а ОСОБА_2 не надала суду доказів на спростування цього факту.

Спірне майно у період 2010-2011 років перебувало у комунальній власності, а тому жодних правових підстав у ОСОБА_2 укладати договори оренди не було. Існування попереднього договору купівлі-продажу, про який заявила ОСОБА_2 та пред`явила суду першої інстанції нотаріально завірену копію без підписів сторін, колегією суддів апеляційного суду поставлено під сумнів.

Право власності у ОСОБА_2 виникло тільки з 26 грудня 2012 року, тобто з 2010 року по 2012 рік ОСОБА_2 не була власником спірного нерухомого майна, а тому кошти у розмірі 340 770,00 грн підлягають поверненню як безпідставно набуте майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи.

Судами не враховано, що між сторонами існували договірні відносини з оренди спірного нежитлового приміщення, при цьому договір оренди був укладений між юридичними особами (фізичною особо-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особо-підприємцем ОСОБА_1 ). Судами не1 застосовано положення статті 283 ГК України та у порушення положень статей 16, 115 ЦПК України розглянули справу у порядку цивільного судочинства.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 377/627/16-ц (провадження № 61-26867св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

06 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (коштів), та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, припинення зобов`язань за договором, повернення майна, визнання права власності на майно та стягнення штрафних санкцій, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 грудня 2012 року сторони уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення «Б», що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О. І. За цим договором ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила зазначене нежиле приміщення.

За волевиявленням сторін відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу вартість нежилого приміщення становила 83 860,00 дол. США, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 670 292,00 грн.

Відповідно до пункту 2.2 договору купівлі-продажу сторони домовились, що розрахунок між ними за цим договором, відбуватиметься з розстрочкою платежу рівними частинами строком на 44 місяці. Щомісячний платіж має сплачуватись покупцем продавцю у національній валюті та відповідати 1 905,91 дол. США за офіційним курсом НБУ на момент його сплати.

Згідно із пунктом 2.3 договору купівлі-продажу остаточний розрахунок за цим договором має відбутися у м. Славутич не пізніше 05 вересня 2016 року. Факт повного розрахунку за цим договором має підтверджуватися заявою від продавця, справжність підпису на якій має бути посвідчена нотаріально.

Відповідно до пункту 2.4 договору купівлі-продажу у випадку затримки покупцем строків сплати щомісячних платежів у відповідності до пункту 2.2 цього договору більш ніж на три робочих дні. Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю штраф у сумі 30 відсотків від суми щомісячного платежу, за кожен випадок затримки платежу.

За пунктом 6.4 договору купівлі-продажу у разі невиконання або систематичному порушені покупцем умов цього договору (більше 3-х разів), покупець сплачує продавцеві разовий штраф у розмірі 30 (тридцяти) відсотків від загальної суми цього договору, вказаної у пункті 2.1 цього договору. При цьому продавець має право вирахувати вказану суму штрафу з уже внесених покупцем у рахунок сплати за нежиле приміщення платежів із подальшим перерахунком суми, що залишилася до сплати (або суми, що підлягає поверненню при розірванні цього договору).

Встановлено, що ОСОБА_1 у період з квітня 2010 року по лютий 2012 року включно сплачувала ОСОБА_2 грошові кошти у рахунок сплати вартості нежилого приміщення.

12 серпня 2016 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О. І. звернулася з нотаріально посвідченою заявою до ОСОБА_1 , в якій зазначила, що строк остаточного розрахунку за договором купівлі-продажу нежилого приміщення спливає 05 вересня 2016 року, запропонувала внести зміни до договору купівлі-продажу шляхом продовження строку для остаточного розрахунку або укласти договір про розірвання договору.

Вказана заява була направлена приватним нотаріусом Малашенко О. І. рекомендованим листом на ім`я ОСОБА_1 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_2 , але заява повернулася до нотаріуса, оскільки з невідомих причин ОСОБА_1 її не отримала.

Також встановлено, що ОСОБА_2 стала власником спірного приміщення лише 26 грудня 2012 року.

ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві визнала, що у період з квітня 2010 року по лютий 2012 року ОСОБА_1 сплачувала грошові кошти у рахунок сплати вартості нежилого приміщення у розмірі 256 345,46 грн, що за офіційним курсом НБУ на той час становило 32 083,29 дол. США, однак інші суми не визнала, при цьому стверджуючи, що ці кошти були сплачені за оренду спірного приміщення.

Копії квитанцій про сплату ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 , долучені до матеріалів справи, не містять відомостей про те, що кошти були сплачені за оренду приміщення, а навпаки містять відмітку, що кошти сплачені в рахунок купівлі нежитлового приміщення.

Під час апеляційного перегляду встановлено та не спростовано ОСОБА_2 те, що між сторонами не існувало правовідносин із договору оренди.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У касаційному порядку справа переглядається у частині вирішення позовних вимог, які були переглянуті в апеляційному порядку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Апеляційний суд, врахувавши, що в акті звірки взаємних розрахунків від 14 червня 2016 року за договором купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення ОСОБА_2 не зарахувала у рахунок сплати його вартості суми авансових платежів, сплачених ОСОБА_1 за придбання нежилого приміщення у період з квітня 2010 року по лютий 2012 року включно у загальній сумі 340 770 грн, сплата яких підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру, та взявши до уваги ту обставину, що право власності у ОСОБА_2 на спірне приміщення виникло тільки 26 грудня 2012 року, дійшов висновку про те, що кошти у розмірі 340 770,00 грн підлягають поверненню як безпідставно набуте майно (кошти).

Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ураховуючи визнання останньою факту сплати ОСОБА_1 у період з січня 2013 року по липень 2016 року 50 255,92 дол. США авансових платежів за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28 грудня 2012 року та виходячи з наданих ОСОБА_1 копій квитанцій про сплату авансових платежів і доказів про їх сплату, наданих ОСОБА_2 , апеляційний суд вказав про те, що відбулася переплата за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року: 340 770,00 грн, сплачених за 2010-2012 роки (що еквівалентно 42 509,62 дол. США), + 50 255,92 дол. США, сплачених за 2013-2016 роки = 92 765,54 дол. США, з урахуванням того, що вартість спірного майна сторони у договорі купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року погодили у розмірі 670 292,98 грн, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 83 860,00 дол. США.

Разом із тим, повертаючи на підставі статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 340 770,00 грн, сплачених за 2010-2012 роки, апеляційний суд зробив одночасно взаємовиключні висновки про здійснення оплати/переплати ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу та про зарахування цієї ж суми у рахунок сплати коштів за договором купівлі-продажу.

Відповідно до договору купівлі-продажу 28 грудня 2012 року вартість спірного майна сторони погодили у розмірі 670 292,98 грн, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 83 860,00 дол. США.

ОСОБА_2 визнала факт сплати ОСОБА_1 у період із січня 2013 року по липень 2016 року 50 255,92 дол. США авансових платежів за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28 грудня 2012 року. Виходячи з наданих ОСОБА_1 копій квитанцій про сплату авансових платежів (і доказів про їх сплату) на суму 340 770,00 грн, сплачених за 2010-2012 роки, наведене в цілому свідчить про сплату коштів, передбачених умовами договору купівлі-продажу, і належне виконання умов договору з боку покупця. Тому зазначені кошти у розмірі 340 770,00 грн не можна вважати безпідставно набутими.

Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про порушення ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу щодо остаточного розрахунку, застосування передбачених договором штрафних санкцій та наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу нежилого приміщення, припинення зобов`язань за договором, повернення майна і визнання права власності на майно.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди не застосували до спірних правовідносин положення статті 283 ГК України та у порушення положень статей 16, 115 ЦПК України розглянули справу у порядку цивільного судочинства є також безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності правовідносин між юридичними особами.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак місцевий та апеляційний суди неправильно надали оцінку встановленим обставинам, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню частково у частині стягнення з ОСОБА_2 340 770,00 грн з ухваленням у цій частині нового рішення про залишення без задоволення цих позовних вимог, а в решті рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року скасувати у частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 340 770,00 грн та стягнення судових витрат у розмірі 3 407,70 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (коштів) у розмірі 340 770,00 грн.

В решті рішення Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська