Дата документу 23.12.2019 Справа № 335/67/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/67/18 Головуючий у 1 інстанції Макаров В.О.
Провадження №22ц/807/3684/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 16.12.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

Щодо встановлення кредитного та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору.

Зазначали, що відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Так, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 15 листопада 2017 року має заборгованість 106000 грн., яка складається з наступного: 12089,38 грн. заборгованість за кредитом; 93910,62 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

На підставі викладеного, та з урахуванням того, що між сторонами укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» вищевказану заборгованість у розмірі 106000 грн. та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 грудня 2013 року у розмірі 106000 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 12089,38 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитному сумі 93910,62 грн. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 грудня 2013 року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 12089,38 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених вимог, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги банку у цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що при укладанні договору сторони керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір приєднання є договір, мови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості, та відповідно, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань. Відмовивши у задоволенні стягнення з відповідача відсотків по кредиту, судом не враховано ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої надання безпроцентних кредитів забороняється за винятком, передбачених законом винятків. А отже, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягнення відсотків по кредиту. Також, в апеляційній скарзі зазначається про безпідставне посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/1801/17, оскільки по даній справі відповідачем не заперечувались умови договору, які погоджені між сторонами у належний спосіб.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 листопада 2019 року (а.с. 173-174), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».

Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків з відповідача за користування кредитом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні будь-які докази розміру погодженого сторонами розміру процентної ставки і правильності їх нарахування відповідачу по справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Заявляючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що під час укладення кредитного договору 16 грудня 20132 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідач погодив умови цього кредитного договору, на підтвердження чого АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 , копію його паспорту, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» не підтверджують погодження сторонами умов кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису ОСОБА_1 .

Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. Заява не містить даних про умови кредитування, які відсотки встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії.

Крім того, у анкеті заяві також не зазначено, яку саме картку відповідач бажає оформити.

Не надано банком й відповідної пам`ятки клієнта чи довідки, де було б зазначено вид виданої позичальнику кредитної картки.

Тому висновок суду про недоведеність позивачем за допомогою належних доказів погоджений сторонами розмір процентної ставки ґрунтується на матеріалах справи та доводами скарги не спростовується.

Твердження АТ КБ «ПриватБанк», що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду, тому не може бути взята до уваги позицію Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, є безпідставним. Суд першої інстанції не зазначав про недійсність договору чи його неукладення. Суд зазначив, що позивач не надав доказів, що стверджують про ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами.

Твердження скаржника, що судом першої інстанції всупереч принципу змагальності, замість відповідача, наведено доводи проти вимог позивача є безпідставним та спростовується матеріалами справи. Так, вбачається, що в заяві про скасування заочного рішення ОСОБА_1 заявляв про недоведеність позивачем щодо укладення та погодження між сторонами істотних умов договору (а.с. 79).

Крім того, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, про що вказується в правовій позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Твердження АТ КБ «ПриватБанк», що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду, тому не може бути взята до уваги позицію Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, є безпідставним. Суд першої інстанції не зазначав про недійсність договору чи його неукладення. Суд зазначив, що позивач не надав доказів, що підтверджують про ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами.

Отже, з урахуванням того, що судом відмовлено у задоволенні позову в оскаржуваній частині не через застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, а саме через недоведеність Банком своїх вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам, посилання скаржника на неправильне застосування судом до спірних правовідносин вищезазначених висновків є помилковими, та такими, що не відповідають змісту оскаржуваного рішення.

Довід про застосування судом до спірних правовідносин вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України та стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ у разі недоведеності позивачем розміру процентної ставки за користування кредитними коштами є помилковим, оскільки за принципами диспозитивності та змагальності сторін суд розглядає справи лише у межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, а таких вимог Банк не заявляв.

Суд в даному випадку не міг вийти за межі заявлених позовних вимог про стягнення відсотків, погоджених, на думку позивача, сторонами у договорі приєднання, а позову про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ позивачем не заявлялось та такі вимоги можливі лише у разі не встановлення договором розміру відсотків.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені колегією суддів, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Загальні посилання в скарзі на підрив основ банківської системи не стягненням процентів не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: