РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16056/18

пр. № 2/759/2124/19

30 січня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Слипець Є.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06.11.2015 року ОСОБА_2 взяв у нього в борг 10 000 доларів США, які зобов»язався повернути в строк до 30.11.2015 року, про що написав відповідну розписку. Строк повернення вказаного боргу скінчився, але гроші відповідач так і не повернув, у зв"язку з чим просить їх стягнути в судовому порядку, а саме в гривневому еквіваленті у розмірі 280 800 грн. по офіційному курсу НБУ станом на 10.10.2018 року та згідно ст. 625 ЦК України 3 % річних за порущення грошового зобов»язання за період з 01.12.2015 року по 10.10.2018 року у сумі 24 094 грн. 95 коп.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, пославшись на те, що його довіритель ОСОБА_2 надану позивачем розписку від 06.11.2015 року не підписував, оскільки мав з ним фінансові відносини не в 2015 році, а в 2014 році. На запитання суду представник відповідача зазначив, що з позовом про визнання правочину, а саме договору позики від 06.11.2015 року він та його довіритель не звертався, як і не подавав з цих підстав зустрічний позов.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Заслухавши у судовому засіданні посянення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з огяду на таке.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-301цс 15 від 06.07.2015 року зазначено, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК, статті 231, 233 ).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача зазначає, що розписка від 06.11.2015 року не була підписана його довірителем.

Згідно статтей 215 та 203 ЦК України такі обставини можуть бути підставами для визнання правочину судом недійсним.

Тоді як, такі вимоги не є предметом розгляду даного провадження, та як з»ясовано в судовому засіданні, взагалі не пред»являлися ОСОБА_2, хоча права останнього у судовому засіданні представляє адвокат, тобто фахівець в галузі права.

Отже, враховуючи відсутність відповідного рішення суду про недійсність договору позики укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 06.11.2015 року, відсутність відповідних заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про недійність такого, вказаний договір позики в силу ст. 204 ЦК України є правомірним, тобто є чинним і тепер, з огляду на що, посилання сторони відповідача по суті на недійсність такого договору є необґрунтованим, що враховується судом.

Так, згідно наданих суду доказів вбачається, що 06.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у простій письмовій формі, згідно якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 10 000 доларів США, які зобов»язався повернути в строк до 30 листопада 2015 року.

Копія такої розписки, яка звірялася з наданим у судовому засіданні позивачем оригіналом, міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13.

З огляду на, що позиція представника відповідача в частині відсутності доказів передачі грошей в рахунок вказаного договору позики та його взагалі неукладання є необгрунтованою та недоведеною, оскільки оригинал такої розписки свідчить про зворотнє, зокрема про факт укладення договору позики між сторонами і факт передачі грошової суми позичальнику у розмірі 10 000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно договору позики від 06.11.2015 року відповідач повинен був повернути позику позивачу у розмірі 10 000 доларів США до 30.11.2015 року, тоді як позичені кошти відповідач так і не повернув, з огляду на, що вимоги позивача є обгрунтованими, а тому підлягають в цій частині задоволенню, зокрема підлягає стягненню сума заборгованості визначена в гривневому еквіваленті, як того просить у своїх позовних вимогах позивач, але згідно курсу НБУ станом на день винесення рішення 30.01.2019 року, а саме у розмірі 278 000, що також відповідає межам позовних вимог, а не у розмірі 280 800 грн. по офіційному курсу НБУ станом на 10.10.2018 року, задовольнивши таким чином позовні вимоги частково.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно вище згадуваного договору позики відповідач повинен був повернути позику позивачу 30.11.2015 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 01.12.2015 року (початок прострочки) по 10.10.2018 року (період заявлений позивачем) у розмірі 23 854, 68грн., який правильно розраховано судом в межах позовних вимог, також підлягають стягненню, тобто задоволенню частково, оскільки зроблений розрахунок стороною позивача був невірний.

Отже, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 278 000 (двісті сімдесят вісім тисяч) грн. та 3 % річних за порущення грошового зобов»язання у розмірі 23 854 (двадцять три тисячі вісімсот п"тдесят чотири) грн. 68 (шістдесят вісім) коп., а в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Так, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 018(три тисячі вісімнадцять) грн. 55 (п"ятдесят п"ять)коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 204, 231, 233, 524, 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленум Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 3, 12, 77-84, 141,142, 259, 260, 264-266, 269 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 суму заборгованості за договором позики від 06.11.2015 року у розмірі 278 000 (двісті сімдесят вісім тисяч) грн. та 3 % річних за порущення грошового зобов»язання у розмірі 23 854 (двадцять три тисячі вісімсот п"тдесят чотири) грн. 68 (шістдесят вісім) коп., судові витрати у розмірі 3 018(три тисячі вісімнадцять) грн. 55 (п"ятдесят п"ять)коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Рішення суду на бирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя: О.А. Коваль