ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/291/19 Справа № 211/1044/18 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/1044/18

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 серпня 2018 року, яке постановлено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області о 12 годині 17 хвилин (відомості про дату винесення повного судового рішення матеріали справи не містять), -

ВСТАНОВИВ :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 26.06.2008 року помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді частки у квартирі АДРЕСА_1, яка на праві спільної сумісної власності належала померлому ОСОБА_3 та сторонам у справі.

З 1998 року позивач зареєстрований, проживає та сплачує комунальні послуги у спірній квартирі, а відповідач ОСОБА_2, дружина померлого ОСОБА_3, з 1998 року не проживає у спірній квартирі. На час відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 постійно проживав зі спадкоємцем та прийняв спадщину, фактично користується нею та повністю її утримує.

Постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки між спадкоємцями існує суперечка. Вважає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_3, в звязку з чим просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 26.06.2008 року, 1/3 частини спірної квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 26.06.2008 року на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Водоп'янова, 3/52, та яка до смерті належала ОСОБА_3.

Судові витрати по справі компенсовано за рахунок держави.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції послався на свідчення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є неналежними та недопустимими доказами, оскільки свідок ОСОБА_4 заявила, що відповідача не знає, не бачила, а ОСОБА_5 надавала пояснення щодо обставин, якій їй були відомо зі слів сусідів та свідком яких вона не була. Вважає, що не є підставою для усунення її від права на спадкування в розумінні ст. 1224 ЦК України те, що вона на час смерті чоловіка не проживала разом з ним у квартирі, не приймала участі у його догляді, не несла витрати на його лікування та поховання. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, неправильно тлумачив норми права, викладені у ст. 1224 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 26.06.2008 року на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Водоп'янова, 3/52, та яка до смерті належала ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що саме син спадкодавця ОСОБА_3 - позивач ОСОБА_1 постійно проживав із спадкодавцем, доглядав його, лікував та займався його похованням, тоді як дружина померлого відповідач ОСОБА_2, проживала окремо від нього, доглядом чоловіка на займалася та не несла витрати на його лікування і поховання.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду не наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та пятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Так, за положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст..ст. 1216, 1218 ЦК України).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, на підставі Свідоцтва про право власності на житло №Д292 від 27 березня 1998 року, виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №62 від 20 січня 1998 року та зареєстрованого Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за №151п-131-181 (а.с. 10, 69).

ОСОБА_3 помер 26 червня 2008 року (а.с. 7) та після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки у квартирі АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 та 15 липня 2008 року звернувся до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 38).

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_3 та 25 липня 2008 року звернулася до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка (а.с. 41).

Листом від 17 квітня 2009 року Четверта Криворізька державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_2 про те, що нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні (а.с. 44).

Постановою Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори від 31 березня 2010 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що після смерті ОСОБА_3, померлого 26 червня 2008 року, між спадкоємцями виникла суперечка (а.с. 46).

Отже, позивачем у справі обрано належний спосіб захисту порушених прав, у звязку з чим, колегією суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-пятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості до спадкодавця, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сімї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно ж статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, сторони у справі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3, померлого 26 червня 2008 року, та їх частки у спадщині є рівними.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст. 1220 ЦК України), тобто часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є 26 червня 2008 року та його спадкоємці, якщо вони не проживали постійно із спадкодавцем, були зобовязані подати заяву про прийняття спадщини до 26 січня 2009 року.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 звернувся до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька 15 липня 2008 року (а.с. 38), а відповідач ОСОБА_2 25 липня 2008 року (а.с. 41), тобто сторони у справі у встановлений законом строк прийняли спадщину.

Вирішуючи питання щодо розміру частки у квартирі АДРЕСА_2, яка належала саме ОСОБА_3 та щодо якої відкрилася спадщина, колегією суддів встановлено наступне.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 369 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 270 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України).

На підставі викладеного, можна дійти висновку, що частка квартири АДРЕСА_2, яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_9, померлого 26 червня 2008 року, становить 1/3 частину і спадщина після його смерті відкрилася саме на цю частку.

Оскільки, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, то сторони у справі мають право на спадкування після смерті ОСОБА_9, померлого 26 червня 2008 року, кожен по 1/9 частини квартири АДРЕСА_2, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/3 частку цієї квартири у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі.

При цьому, посилання позивача на те, що дружина померлого відповідач ОСОБА_2 проживала окремо від нього, доглядом чоловіка на займалася та не несла витрати на його лікування і поховання, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки обставини щодо ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи підлягають зясуванню для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до частини пятої статті 1224 ЦК України, а питання щодо понесення позивачем ОСОБА_3 витрат на утримання, догляд, лікування та поховання батька ОСОБА_9, померлого 26 червня 2008 року, має правове значення для задоволення позовних вимог про відшкодування спадкоємцями розумних витрат, які були зроблені одним із них на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, відповідно до статті 1232 ЦК України, що не є предметом даного спору, адже жодної із наведених позовних вимог ОСОБА_3 не заявлялося, тоді як суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що, відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 5 зворот), тому,відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про компенсацію за рахунок держави судових витрат ОСОБА_2 пропорційної до задоволеної частини вимог апеляційної скарги та відхиленої частини позовних вимог, тобто у розмірі 528,90 грн. (1057,80 грн. : 2).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 26.06.2008 року на 1/9 частину квартири, яка знаходиться за адресою м. Кривий Ріг, вул. Водоп'янова, 3/52, та яка до смерті належала ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 26.06.2008 року на 1/9 частину квартири, яка знаходиться за адресою м. Кривий Ріг, вул. Водоп'янова, 3/52, та яка до смерті належала ОСОБА_3.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Судові витрати ОСОБА_2 у розмірі 528 (пятсот двадцять вісім) гривень 90 (девяносто) копійок компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: