Справа № 351/1761/18
Провадження № 22-ц/4808/779/19
Провадження №22-ц/4808/938/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Бойчук Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду, ухвалене суддею Калиновським М.М. 17 грудня 2018 року, та ухвалу Снятинського районного суду, постановлену суддею Калиновським М .М. 17 грудня 2018 року в м. Снятин, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги мотивувала тим, що 22 серпня 2015 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5 .

Спільне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Снятинського районного суду від 27.04.2018 року шлюб між сторонами було розірвано, дитину залишено проживати з матір`ю. Рішення суду набрало законної сили.

Вважає, що у відповідача було легковажне відношення до збереження сім`ї, що стало відбитком і на його ставленні до дитини. Весь тягар вирішення будь-яких проблем по вихованню та матеріальному забезпеченню дитини лежить на ній. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Дійти спільної згоди з відповідачем щодо розміру аліментів вони не можуть.

Зазначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а стан здоров`я батька дитини дозволяє йому сплачувати аліменти, інших утриманців у нього немає.

Просить стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Ухвалою Снятинського районного суду від 08.11.2018 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відвід судді Калиновського М.М. у даній справі.

Ухвалою Снятинського районного суду від 17.12.2018 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відвід головуючого судді Калиновського М.М. від розгляду даної справи залишено без розгляду.

Рішенням Снятинського районного суду від 17.12.2018 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць на утримання неповнолітньої доньки. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що позовна заява ґрунтується на постанові Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2018 року по справі №351/90/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яка є незаконною, оскільки оскаржується в Верховному Суді, про що було повідомлено суд першої інстанції заявою-клопотанням від 27.09.2018 року, 17.10.2018 року, а також апеляційними скаргами на ухвалу Снятинського районного суду від 27.08.2018 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів (ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 08.10.2018 року та ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 22.10.2018 року, яка також оскаржується у Верховному Суді).

Посилається також на відзив на позовну заяву від 11.09.2018 року (зареєстрований судом 18.09.2018 року), у якому, зокрема, вказував, що даним позовом не були відображені права малолітньої дитини, не вказано, які саме її права порушені, не відображено стан здоров`я дитини. Також зазначає, що відповідач є інвалідом ІІІ групи саме по вині позивача, і вона мала б сплачувати йому матеріальне грошове утримання до повного видужання.

З огляду на наведене, просить скасувати рішення Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року.

Крім того, апелянт не погоджується з ухвалою Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про відвід судді Калиновського М.М та просить її скасувати.

Позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, причини неявки не повідомила, повідомлялася про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку.

Представник відповідача після повторно заявленого відводу головуючій судді та заявленого відводу члену колегії в судове засідання не з`явився.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 22.08.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.03.2016 року (т. 1, а.с. 8).

Рішенням Снятинського районного суду від 27.04.2018 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню доньку ОСОБА_5 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 139).

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.07.2018 року рішення Снятинського районного суду від 27.04.2018 року залишено без змін (т. 1, а.с. 9-11).

Встановлено також, що відповідно до Посвідчення серії НОМЕР_2 від 10.05.2018 року ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи загального захворювання. Йому призначено державну соціальну допомогу по інвалідності з 04.12.2017 року по 01.01.2019 року у сумі 1452,00 грн. (т. 1, а.с. 108)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував обов`язок батьків утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, обставини справи, а також те, що відповідач є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, у зв`язку з чим вважав доцільним присудження аліментів в сумі 1000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з дня пред`явлення позову, тобто з 14.08.2018 року і до досягнення нею повноліття.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтями 180, 191 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України перераховано обставини, які суд досліджує при визначенні розміру аліментів на дитину: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи.

В силу ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Частиною другою ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» №2246-VIII від 07.12.2017 року встановлено прожитковий мінімум дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень.

У силу вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Переглядаючи справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, та перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та визначив розмір аліментів в розмірі 1000,00 грн. щомісячно.

В силу зазначених вимог закону право на стягнення аліментів на дитину не залежить від перебування батьків у шлюбі, а тому посилання апелянта на те, що дане рішення слід визнати незаконним, оскільки воно ґрунтується на постанові Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.07.2018 року по справі №351/90/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яка оскаржена ним до Верховного Суду, не заслуговують на увагу.

Крім того, згідно ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги стан здоров`я відповідача та дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки такі враховуються при визначенні розміру аліментів, але не є підставою для звільнення від їх сплати.

Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не може працювати та утримувати свою малолітню дитину. Крім того, він отримує виплати пенсії по інвалідності, яка в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України №146 від 26.02.1993 року відноситься до доходів, з яких здійснюються аліментні відрахування. Доказів наявності на його утриманні інших дітей також представлено не було.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на необхідність стягнення з позивача грошового утримання відповідача до часу його видужання та можливих порушень при прийнятті інших процесуальних документів по справі, то слід зазначити, що такі не є предметом даного спору.

Разом з тим, належних, достатніх та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції та підтвердження неспроможності сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, як це передбачено ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, апелянтом суду не представлено.

З огляду на наведене стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у сумі 1000,00 грн. щомісячно відповідає вимогам закону, розумності і справедливості, з урахуванням обставин справи та доказів, наданих сторонами.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, ухваленого у встановленому законом порядку.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року без змін.

Що стосується оскарження апелянтом ухвали Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року про залишення без розгляду заяви про відвід судді, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2018 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вперше звернувся до суду із заявою про відвід судді Калиновського М.М. по даній справі, яка зареєстрована судом 18.09.2018 року. Як підставу відводу представник відповідача вказав вимоги ст. 36, незгоду з ухвалою суду від 27.08.2018 року.

Ухвалою Снятинського районного суду від 25.10.2018 року визнано відвід, заявлений представником відповідача ОСОБА_2 , необґрунтованим. Заяву передано для визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України для вирішення заяви про відвід. Зупинено провадження у справі на час розгляду заяви про відвід.

Ухвалою Снятинського районного суду від 08.11.2018 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відвід судді Калиновського М.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовлено.

11.12.2018 року представником відповідача повторно подано до суду заяву про відвід судді Калиновського М.М., яка зареєстрована судом 17.12.2018 року. Як на підставу відводу заявник посилався на те, що ухвала суду від 22.11.2018 року винесена з грубим порушенням ЦПК України та не відповідає діючій Конституції України; Верховним Судом розглядається касаційна скарга від 10.11.2018 року; немає відповідних ухвал суду відносно заяв-клопотань від 10.11.2018 року, 17.10.2018 року, 27.09.2018 року, 11.09.2018 року; немає оцінки судом відзиву від 11.09.2018 року; порушено норми ЦПК України та Конституції України.

Відповідно до ч. 5 ст. 39 ЦПК України якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше, суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду.

Колегія суддів вважає, що другий відвід представником відповідача фактично заявлено з підстав, розглянутих судом раніше, а тому суддя правомірно застосував положення ч. 5 ст. 39 ЦПК України.

За змістом ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, ухвалу Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Ухвалу Снятинського районного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко