ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №587/2779/18

Номер провадження 22-ц/816/3794/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , тобто особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права та законні інтереси, на рішення Сумського районного суду Сумської області від 31 січня 2019 року в складі судді Степаненко О. А., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 31 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування частини будинку та частини земельної ділянки від 11 січня 2016 року.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 31 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, укладений 11 січня 2016 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_7 , та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу Бурбикою Тамарою Анатолієвною та зареєстрований в реєстрі за № 11.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь держави по 384 грн 20 коп. судового збору.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_3 , тобто особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права та законні інтереси, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що на примусовому виконанні в Ковпакіському районному відділі ДВС м. Суми перебуває рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 січня 2018 року по цивільній справі за № 592/3820/17, яким з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 20500 доларів США, пеню в розмірі 146244,54 грн та 1800 грн судового збору. При цьому, ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 січня 2019 року старшому державному виконавцю надано дозвіл на примусове входження до будинку АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій, а саме: опису рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_5 . Під час примусового входження до будинку державний виконавець дізнався про те, що боржник в ньому не проживає, а її право власності на 1/3 частину нерухомого майна було скасовано оскарженим рішенням суду від 31 січня 2019 року, тому державний виконавець виніс постанову про арешт 1/3 частини будинку та 1/3 частини земельної ділянки. Ураховуючи викладене, заявник апеляційної скарги вважає, що оскарженим рішенням суду порушуються його права, як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки боржник ОСОБА_5 намагається уникнути виконання рішення суду, яким з неї на його користь стягнуті грошові кошти, шляхом перереєстрації свого майна на інших осіб, беручи до уваги і ту обставину, що спірний договір був укладений у 2016 році, а позов у даній справі був поданий значно пізніше, тобто після відкриття виконавчого провадження стосовно виконання рішення суду на його користь. Крім того, ОСОБА_3 вказав, що сторони по справі є однією родиною, жодних суперечок щодо спірного майна між ними не виникало, тому, на його думку, у даній справі відсутній спір. До того ж, заявник апеляційної скарги зауважив, що місцевий суд безпідставно не залучив до участі у даній справі приватного нотаріуса Сумського нотаріального округу Бурбику Т.А., так як, обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказав на те, що нотаріус ввів його в оману при підписанні довіреності на ім`я ОСОБА_7 щодо надання йому повноважень на укладення договору дарування частин будинку та земельної ділянки. Також ОСОБА_3 не погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність вільного волевиявлення у позивача при укладенні довіреності, зазначивши, що довіреність була підписана позивачем у присутності нотаріуса. Крім того, заявник апеляційної скарги зауважив, що позивач ОСОБА_1 , як на підставу задоволення позову, вказав і на ту обставину, що існував ризик його життю, тому він розумів наслідки надання довіреності та уповноважив представника ОСОБА_7 ввести будинок в експлуатацію, а потім подарувати його частину та частину земельної ділянки членам родини. При цьому, як вважає ОСОБА_3 , довіреність не була скасована ні довірителем, ні в судовому порядку, а місцевий суд не дослідив наявності умислу в діях представника щодо вчинення правочину всупереч інтересам довірителя та виникнення несприятливих наслідків для останнього. Ураховуючи викладене, заявник апеляційної скарги зазначив, що представник виконав саме ті дії, на які його уповноважив довіритель, зокрема, подарував відповідачам частину будинку та земельної ділянки, виконавши волевиявлення останнього, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 , як особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним договір дарування частини житлового будинку і частини земельної ділянки від 11 січня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що укладений представником ОСОБА_1 - ОСОБА_7 правочин не відповідав внутрішній волі довірителя та не був вільним, оскільки позивачу не було про нього відомо. При цьому, місцевий суд взяв до уваги те, що відповідачі не спростовують вказаних обставин.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 придбав земельну ділянку, загальною площею 0,1318 га, з кадастровим номером :01: 005:0040 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки та державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с. 5, 6).

Відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_1 15 грудня 2015 року зареєстрував своє право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

10 грудня 2015 року позивач видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Бурбикою Т.А., на ім`я ОСОБА_7 , якою уповноважив останнього представляти його інтереси у будь - яких установах, підприємствах, організаціях, в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, незалежно від їх форм власності та галузевої приналежності, які стосуються узаконення, перепланування (введення в експлуатацію) належного йому на праві приватної власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно представнику було надано право в разі необхідності подарувати від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/3 частині належного йому нерухомого майна, а саме: вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, підписати від його імені відповідний договір дарування (а.с. 7).

З даних довідки Сумського прикордонного загону від 15 жовтня 2-18 року за № 30-922 вбачається, що ОСОБА_1 з 24 вересня 2015 року по 18 квітня 2016 року проходив військову службу у Краматорському прикордонному загоні (а.с. 16).

11 січня 2016 року ОСОБА_7 , діючи від імені ОСОБА_1 , уклав договір дарування частини житлового будинку і частини земельної ділянки, за умовами якого подарував ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/3 частині належних позивачу житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0040, які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначив, що дарування частин нерухомого майна відбулося всупереч його волі. При цьому, на думку позивача, представник ОСОБА_7 свідомо припускав виникнення несприятливих наслідків для довірителя, оскільки при вчиненні спірного правочину не з`ясував необхідності його укладення з останнім та не повідомив того про намір вчинити правочин.

Разом з тим, ОСОБА_3 , тобто особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права та законні інтереси, звертаючись з апеляційною скаргою вказав на ті обставини, що на примусовому виконанні в Ковпакіському районному відділі ДВС м. Суми перебуває рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 січня 2018 року по цивільній справі за № 592/3820/17, яким з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 20500 доларів США, пеню в розмірі 146244,54 грн та 1800 грн судового збору. При цьому, ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2017 року заяву про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на:

- 1/3 частину житлового будинку (обєкт нерухомості під літ. «А-ІІ»), загальною площею 243,8 кв.м., житловою площею 134,7 кв.м. зі складовими частинами обєкта нерухомого майна: погріб з шийкою («п/г»), гараж («Б»), ганок («ган»), балкон («І»), огорожа (№1-4), за адресою: АДРЕСА_1 ., що належить ОСОБА_5 ;

- 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,1318 га, кадастровий номер :01:005:0040, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 .

Вказані обставини підтверджуються рішенням та ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 січня 2018 року та від 20 квітня 2017 року, відповідно, по цивільній справі за № 592/3820/17, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, в яких зазначено про їх формування ще 25 квітня 2017 року та постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 21 березня 2018 року (а.с. 51 - 56, 58).

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу ст. 237, ч. 3 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У ч. 1 ст. 1000 ЦК України йдеться про те, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до ст.ст. 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком, а також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Частиною ч. 1 ст. 232 ЦК України передбачені правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Зокрема, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз`яснив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника, зокрема, представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_5 10 грудня 2015 року добровільно видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_7 в разі необхідності подарувати від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є його дружиною та дочкою, по 1/3 частині належного йому нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 та підписати від його імені відповідний договір дарування (а.с. 7).

Отже, видаючи довіреність, позивач мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_7 правом дарування вищевказаним особам частини належних йому на праві власності житлового будинку та земельної ділянки. При цьому, представник ОСОБА_7 , діючи в межах повноважень, наданих йому вказаною довіреністю, вчинив правочин щодо дарування частин нерухомого майна відповідачам. Разом з тим, зазначена довіреність позивачем не оспорювалася.

У свою чергу, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як вони пояснили у відзивах на позовну заяву (а.с. 23, 24), необхідність вчинення спірного договору дарування від 10 грудня 2015 року мотивували обставиною проходження служби позивачем в Краматорському прикордонному загоні під час проведення Антитерористичної операції в Луганській та Донецькій областях, тобто, за обставин, коли його життю і здоров`ю могла загрожувати небезпека, що також підтверджується відповідною довідкою (а.с. 16), та відсутністю з ним зв`язку протягом тривалого часу.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази не дають підстав для висновку про те, що представник, який діяв на підставі чинної довіреності, всупереч волі та інтересам довірителя, умисно, увійшовши у домовленість з відповідачами, уклав спірний договір дарування і це призвело до несприятливих наслідків для довірителя, а відтак, відсутні й підстави для визнання договору дарування недійсним за статтею 232 ЦК України.

Та обставина, що відповідачі у відзивах на позов визнали заявлені вимоги про визнання договору дарування недійним не може бути підставою для задоволення позову, оскільки в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України місцевий суд повинен був перевірити чи не суперечить визнання позову відповідачами вимогам закону та чи не буде порушень прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Зокрема, з наданих заявником апеляційної скарги ОСОБА_3 до апеляційного суду доказів вбачається, що постановою державного виконавця від 21 березня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 592/3820/17 від 12 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 20500 доларів США та 1800 грн судового збору. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень під час розгляду цивільної справи за № 592/3820/17 з метою забезпечення виконання судового рішення було накладено арешт на нерухоме майно, а саме на: 1/3 частину житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,1318 га, кадастровий номер :01:005:0040, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_5

Наведене свідчить про те, що визнання позову відповідачами у даній справі порушує права та законні інтереси ОСОБА_3 , як стягувача у виконавчому провадженні щодо стягнення з відповідача ОСОБА_5 на його користь грошових коштів, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 має право оскаржити вказане рішення суду першої інстанції від 31 січня 2019 року, хоча і не брав участі у справі, так як суд вирішив питання про його права та законні інтереси.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспореного договору дарування частин нерухомого майна, тому у зв`язку з недоведеністю позивачем умов, за яких підлягає застосуванню положення статті 232 ЦК України, рішення суду як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору дарування частини будинку та частини земельної ділянки від 11 січня 2016 року.

Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню та у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України, п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_3 за рахунок держави необхідно компенсувати сплачений ним судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 1152,60 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню (оцінка відчужуваного майна становить 162944 грн (а.с. 10 на звороті)).

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 31 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про визнання договору дарування частини будинку та частини земельної ділянки недійсним відмовити.

Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 1152 грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко