Справа № 496/21/19
Провадження № 2/496/7/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю секретаря Дигуляр А.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Біляївського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, який згодом уточнив та в якому просить визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку загальною площею 155.5 кв.м., житловою площею 83.9 кв. м., будівлі гаражу Б, споруди, цистерни І, споруди, огорожі 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 210, та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним, 15.06.2002 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_3 . Під час перебування у шлюбі подружжя набули у спільну сумісну власність земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згодом на зазначеній ділянці, у період шлюбу було збудовано житловий будинок та господарські споруди. Тобто спірне майно є сумісною спільною власністю сторін. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2018 року шлюб між подружжям було розірвано. Шляхом пошуку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач дізналась, що на підставі договору купівлі-продажу та рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2017 по справі № 496/677/17 її чоловік переоформив право власності на придбані у шлюбі спільний будинок та земельну ділянку на свого батька. Зазначене рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2017 року оскаржено позивачем до Апеляційного суду Одеської області та Постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2019 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_3 , - відмовлено.

Починаючи з 2009 року та по теперішній час позивач разом з неповнолітньою дочкою постійно проживають у вищевказаному будинку. Представник позивача зазначає у позовній заяві, що складання нікчемного договору є завідомо недобросовісними узгодженими діями ОСОБА_3 та його батька, які спрямовані на позбавленні позивача частки у спільному нерухомому майні, тому представник позивача звернувся до суду для вирішення вказаних питань, але згодом представник позивача та позивач відмовились від частини своїх позовних вимог та залишили лише вимоги щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою, що складається з житлового будинку загальною площею 155.5 кв. м., житловою площею 83.9 кв. м., будівлі гаражу Б, споруди, цистерни І, споруди, огорожі 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 210.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні наполягали на задоволені позовних вимог та просили їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та вважав, що вони не підлягають задоволенню та як зазначений будинок він будував разом зі своїм батьком та кошти для будівництва будинку давав він та його батько.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін прийшов до наступного висновку.

Відповідно до довідки виданої Дачненською сільською радою Білїявського району Одеської області № 2444 від 18.09.2015 року ОСОБА_2 постійно мешкає в АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Як вбачається з матеріалів справи державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_3 від 09.11.2007 року (а.с. 14).

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , було видано 29.12.2011 року (а.с. 11).

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05.12.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який було укладено 15.06.2002 року було розірвано (а.с. 19).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2017 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 24.11.2015 року житлового будинку та земельної ділянки площею 0,155 га. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2019 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05.12.2018 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_3 , - відмовлено(а.с.61-62)

Тож враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку що вищевказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя так як право власності на нього було набуто в період шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов є обґрунтованим, відповідає вимогам Закону і підлягає задоволенню.

Всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів придбання вищевказаного спірного майна за свої особисті кошти суду не надано.

Так відповідачем були надані чеки з яких вбачається, що купувались будівельні матеріали, але суд вважає це неналежним доказом так, як зазначені в чеках будівельні матеріали купувались в період шлюбу позивача та ОСОБА_3 , тому суд приходить до висновку що будівельні матеріали купувались за спільні кошти подружжя. Протилежного відповідачем суду не доведено.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача, які пов`язані зі сплатою судового збору.

Керуючись ст. ст. 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 2, 12, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 ), про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку загальною площею 155,5 кв. м, житловою площею 83,9 кв. м, будівлі гаражу Б, споруди, цистерни І, споруди, огорожі 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 210.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1400,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 16 грудня 2019 року

Суддя Буран В.М