Номер провадження: 22-ц/813/1601/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Вронського С.В.,

представника ОСОБА_2 адвоката Вдовіченко Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Златоград», Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-будінвест», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: Виконавчий комітет Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Одеської міської ради, про визнання недійсними договорів,

встановив:

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Златоград», ТОВ «Центр-будінвест», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати її інвестором відповідно до Інвестиційного договору №24/07И від 24 липня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Златоград»; визнати договір про пайову участь у будівництві житла №25 від 26 вересня 2005 року, укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_3 , стосовно квартири АДРЕСА_1 недійсним; визнати договір про пайову участь у будівництві житла №86 від 10 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_4 , стосовно квартири АДРЕСА_2 недійсним.

Уточнивши свої вимоги в заяві про збільшення позовних вимог (уточнення) предмету позову (т.1, а.с.69-70), позивач просила визнати її інвестором, відповідно Інвестиційного договору №24/07И від 24 липня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Златоград»; визнати договір про пайову участь у будівництві житла №25 від 26 вересня 2005 року, укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_3 , стосовно квартири АДРЕСА_3 недійсним; визнати договір про пайову участь у будівництві житла №86 від 10 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_4 , стосовно квартири АДРЕСА_2 недійсним; визнати Додаткову угоду №1 від 14 листопада 2011 року, укладену між ТОВ «Центр-Будінвест», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсною; визнати договір в новій редакції згідно Додаткової угоди №1 від 11 листопада 2011 року про пайову участь у будівництві житла №86 від 14 листопада 2011 року недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Златоград», ТОВ «Центр-будінвест», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Виконавчий комітет ОМР, Управління державної реєстрації ОМР, про визнання недійсними договорів, було відмовлено (т.3, а.с.63-68).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.4, а.с.8-14).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.4, а.с.46-52), колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 24 липня 2004 року між нею та ТОВ «Златоград» було укладено інвестиційний договір під №24/07И, згідно якого позивач як інвестор взяла на себе зобов`язання здійснити інвестування будівництва у вигляді грошових коштів, а ТОВ «Златоград» взяв на себе зобов`язання здійснити будівництво житлового комплексу по АДРЕСА_4 та передати позивачу наступні об`єкти інвестування: 3-х кімнатна квартира на 6-му поверху 10-поверового будинку з виходом вікон на АДРЕСА_5 та на АДРЕСА_6 . Польську загальною площею 128,9 кв. м., будівельний номер 26 (надалі Квартира-1), а також 1-но кімнатну квартиру на 6-му поверху 10-поверового будинку з виходом вікон на Деволанівський спуск, загальною площею 63,2 кв.м., будівельний номер 27 (надалі Квартира-2).

За вказаним інвестиційним договором позивач сплатила на користь ТОВ «Златоград» грошові кошти, а саме: 26.07.2004 року - грошові кошти в сумі 153 140,00 грн. - за квитанцією до прибуткового касового ордеру №12, а також грошові кошти в сумі 123 848,00 грн. - за квитанцією до прибуткового касового ордеру № 217 (т.1, а.с.12).

27 січня 2005 року між ТОВ «Златоград» та ТОВ «Центр-Будінвест» було укладено Інвестиційний контракт №18/11, предметом якого є співробітництво його сторін по інвестуванню будівництва вказаного вище будинку до введення його в експлуатацію.

14 березня 2005 року ТОВ «Златоград» передав ТОВ «Центр-Будінвест» будівельний майданчик разом з усіма об`єктами нерухомості, про що був складений відповідний акт прийому-передачі. Також, вказаними юридичними особами був підписаний протокол від 13 червня 2005 року про розподіл квартир з 3 по 9 поверх, відповідно до якого Квартира-1 та Квартира-2 були передані ТОВ «Златоград».

Разом з тим, 26 вересня 2005 року між ТОВ «Центр-Будінвест» та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір про пайову участь у будівництві житла № НОМЕР_1 , предметом якого була Квартира-1.

Крім того, 10 січня 2006 року між ТОВ «Центр-Будінвест» і відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір про пайову участь у будівництві житла № НОМЕР_2 , предметом якого є Квартира-2.

Додатковою угодою №1 від 11 листопада 2011 року вказаний договір був викладений у новій редакції. 14 листопада 2011 року до вказаного договору була підписана Додаткова угода №1, згідно якої до правовідносин, пов`язаних з Квартирою-2 вступила ОСОБА_2 .

Разом з тим, Додатковою угодою № 1 від 21 серпня 2007 року інвестиційний контракт між ТОВ «Златоград» та ТОВ «Центр-Будінвест» був розірваний за згодою сторін, а будівельний майданчик та права замовника і забудовника будівництва залишилися в ТОВ «Центр-Будінвест». При цьому, позивачу було повідомлено про неможливість отримання ним Квартири-1 та Квартири-2 та відсутність у позивачки прав на ці квартири.

Не погоджуючись з цим, та посилаючись на порушення оскаржуваними правочинами вимог ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України, ст.1, ч.1 ст.4, ч.ч.1-3,5 ст.7, ч.ч.1,2 ст.9, ч.1 ст.18 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції від 02 березня 2004 року), позивачка просила її вимоги задовольнити.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів.

Проте, колегія суддів лише частково погоджується із вказаним висновком суду, з огляду на наступні обставини.

Так, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 є інвестором відповідно до Інвестиційного договору №24/07И від 24 липня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Златоград», оскільки вказаний договір ніким не спростований і не визнаний недійсним і спору між сторонами з цього приводу матеріали справи не містять.

З цих підстав вона має право на визнання недійсними:

договору про пайову участь у будівництві житла № НОМЕР_1 , предметом якого була Квартира-1, укладеного 26 вересня 2005 року між ТОВ «Центр-Будінвест» та відповідачкою ОСОБА_3 , стосовно квартири АДРЕСА_3 ;

договору про пайову участь у будівництві житла № НОМЕР_2 , предметом якого є Квартира-2, укладеного 10 січня 2006 року між ТОВ «Центр-Будінвест» і відповідачкою ОСОБА_4 , стосовно квартири АДРЕСА_2 ;

додаткової угоди №1 від 11 листопада 2011 року до договору про пайову участь у будівництві житла №86;

додаткової угоди №1 від 14 листопада 2011 року, укладеної між ТОВ «Центр-Будінвест», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності до вказаних позовних вимог ОСОБА_1 сплив, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2011 року позивачкою ОСОБА_1 була подана до Приморського районного суду м. Одеси позовна заява з наступними вимогами: визнати за позивачем право власності на майнові права на трикімнатну квартиру (будівельний № АДРЕСА_7 ) загальною АДРЕСА_8 128,9 АДРЕСА_9 . та однокімнатну квартиру (будівельний номер № АДРЕСА_10 ) загальною площею 63,2 кв.м. житлового АДРЕСА_11 розташованого АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Златоград» грошові кошти в сумі 369 334 (триста шістдесят дев`ять тисяч триста тридцять чотири) грн. (т.1, а.с.207-210).

18 квітня 2012 року позивачкою ОСОБА_1 була подана по вказаній справі позовна заява з уточненими позовними вимогами (зміна предмету позову), в якій вона зокрема просила визнати договір №25 про пайову участь у будівництві житла від 26.09.2005р., а саме кв. АДРЕСА_12 , укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_3 недійсним; визнати договір №86 про пайову участь будівництва житла від 10.01.2006 р., а саме кв. АДРЕСА_13 , укладений між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_4 недійсним (т.1, а.с.211-218).

В цій заяві позивачка вказала, що під час судового засідання 03.04.2012р. представник Відповідача-2 (ТОВ «Центр-Будінвест») також надала суду договір №25 від 26.09.2005р. зі змісту якого стало відомо, що ТОВ «Центр-Будінвест» уклало з Відповідачем 3- ОСОБА_3 правочин про пайову участь у будівництві житла, а саме кв. АДРЕСА_12 . Крім того, суду також був наданий договір №86 від 10.01.2006р., згідно з яким ТОВ «Центр-Будінвест» уклало з Відповідачем 4 ОСОБА_4 правочин про пайову участь у будівництві житла, а саме: кв. АДРЕСА_13 .

Разом з тим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2014 року у вказаній справі (№2-5820/11) позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Златоград», ТОВ «Центр-Будінвест», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майнові права, визнання інвестиційних прав, зобов`язання вчинити певні дії, визнання недійсним додаткової угоди до інвестиційного контракту та договорів про пайову участь у будівництві житла була залишена без розгляду на підставі ч.3 ст.169 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивача, повідомленого належним чином (т.1, а.с.141). При цьому, суд також наголосив на тому, що позивач зловживає своїми процесуальними правами. Представник позивача - адвокат Вронський С.В. у судовому засіданні підтвердив обізнаність позивача про вказану ухвалу, а також підтвердив, що в апеляційному порядку вона не оскаржувалась.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що про порушення своїх прав внаслідок укладання оскаржуваного Договору №25 від 26.09.2005р. між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_3 позивачу стало відомо 03 квітня 2012 року, у цей же день вона достеменно дізналась про порушення її прав з боку відповідачки ОСОБА_3 , і вказаний факт позивачкою не спростований.

Отже, строк позовної давності до вимоги позивачки про визнання недійсним договору №25 від 26.09.2005р., укладеного між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_3 розпочався 03 квітня 2012 року та сплинув 03 квітня 2015 року.

При цьому, оскільки до суду з даним позовом позивачка звернулась лише в листопаді 2015 року, то нею пропущений трирічний строк позовної давності, про застосування якого просили суд представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 (т.1, а.с.138-139) та представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Розембойм Ю.О. (т.1, а.с. 202-206).

При цьому, суд правильно вказав, що залишення вищевказаного позову без розгляду через зловживання позивачем своїми процесуальними правами у вигляді неявки у судові засідання по справі, не зупиняє провадження у справі.

З аналогічних причин та за аналогічних обставин пропущений позивачем і строк позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним договору №86 від 10.01.2006р., укладеного між ТОВ «Центр-Будінвест» та ОСОБА_4 , про визнання недійсними додаткової угоди до цього договору №1 від 14 листопада 2011 року, укладену між ТОВ «Центр-Будінвест», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та цього договору в новій редакції згідно Додаткової угоди №1 від 11 листопада 2011 року про пайову участь у будівництві житла №86 від 14 листопада 2011 року.

При цьому, ухвалюючи судове рішення, суд правильно вказав, що згідно ч. 1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.1 ст.265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Суд першої інстанції також правильно вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Суд першої інстанції також обгрунтовано вказав, що позивач та її адвокат не скористалися правом обґрунтувати поважність причин пропущення позовної давності, а з огляду на те, що позовна заява по справі №2-5820/11 була залишена без розгляду через зловживання позивачем своїми процесуальними правами (що встановлено судом у вказаній справі), суд обгрунтовано не знайшов поважних причин пропущення позовної давності та підстав для її поновлення. При цьому суд наголосив на тому, що стаття 44 ЦПК України забороняє зловживання процесуальними правами, до яких відноситься й право на звернення до суду. Аналогічна за суттю норма містилася також в ч.3 ст.27 ЦПК України в редакції, чинній на час залишення без розгляду позовної заяви у справі №2-5820/11 та на час звернення позивача з позовом у даній справі.

Разом з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне вказати, шо з матеріалів справи вбачається, що оскаржуване судове рішення було ухвалено неповноважним судом, так як головуючому у справі судді Бойчуку А.Ю. був заявлений відвід, який не був судом розглянутий.

Так, на а.с. 27 мається письмовий відвід головуючому у справі, про який також зазначено в протоколі судового засідання від 02.02.2018 року (а.с. 23).

У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, та і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленою частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Таким чином, суду належало діяти у відповідності до вказаних вимог процесуального права, а не закінчувати розгляд справи з ухваленням судового рішення.

Зазначені обставини свідчать про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено неповноважним судом, оскільки головуючий у справі суддя Бойчук А.Ю. не розглянув заявлений йому відвід та не вирішив питання про можливість його подальшої участі у справі в порядку, встановленому ст. 40 ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції не було звернуто уваги на те, що ухвала суду від 12 січня 2018 року про витребування доказів у справі, не була виконана (т.2, а.с.145, 146).

З цих підстав, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності для захисту своїх порушених прав.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, а саме неповноважним судом.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, через пропуск трирічного строку позовної давності для захисту своїх прав.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.3 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.09.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра