Справа № 483/1985/19 Головуючий суду першої інстанції Рак Л.М.
Провадження № 22-ц/812/2132/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2019 року м. Миколаїв Справа № 483/1985/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2019 року, постановлену під головуванням судді Рак Л.М., в приміщенні цього ж суду, про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Універсальної біржі «Південь», Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Універсальної біржі «Південь», Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, в якій просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2 000 кв.м, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху з підстав невідповідності вимогам ст. 175 ЦПК України, а саме, позивачем не було надано підтвердження ціни позову (вартості спірної земельної ділянки), яка згідно з п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна. Позивачу надано строк протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали для сплати судового збору у розмірі 9 605 грн., який визначено судом, або, у разі незгоди з цією сумою судового збору, надати до суду докази дійсної вартості спірного майна для визначення ціни позову.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Повертаючи позовну заяву місцевий суд виходив із того, що вимоги викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, позивачем не виконанні. Так підставою для залишення позову без руху була невідповідність позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Зазначена невідповідність позивачем не була усунена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскарженої ухвали, просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

При цьому скаржник посилалася на те, що 18 листопада 2019 року на виконання ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2019 направила до суду заяву з поясненнями щодо зазначених недоліків позову. В заяві позивач зазначала, що при подачі позову нею була долучена квитанція про сплату судового збору у розмірі 768.40 грн., виходячи з ціни договору купівлі-продажу від 06 березня 2002 року у розмірі 2 000 грн., згідно з яким нею придбано житловий будинок, що розташований на земельній ділянці, стосовно якої заявлено позов. На її думку, земельна ділянка є невід`ємною частиною придбаного будинку та її вартість при пред`явленні позову нею визначалась разом із вартістю будинку у розмірі 2 000 грн., тобто суми, за яку було придбано будинок і ділянку.

Окрім того, вона просила врахувати додану нею до позовної заяви квитанцію про сплату судового збору, та призначити справу до розгляду або, продовжити строк для усунення недоліків у зв`язку з тим, що вона є людиною похилого віку, а саме 1948 року народження, сума пенсії в неї невелика, а тому їй потрібен час щоб зібрати таку значну суму коштів для сплати судового збору.

Між тим, при постановленні оскарженої ухвали, судом першої інстанції навіть не були розглянуті та враховані викладені нею обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявнику) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав вимоги ухвали судді про залишення позовної заяви без руху.

Однак колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі, виходячи з наступного.

Вимоги, що пред`являються до змісту позовної заяви, чітко визначені у ст. 175 ЦПК України, відповідно до якої у позовній заяві зазначаються: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень; 4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано до іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна ( п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України).

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленого судом при вирішенні справи (ч. 2 ст. 176 ЦПК України).

Стаття 175 ЦПК України стандартизує структуру позовної заяви - містить перелік загальних для всіх позовних заяв елементів (реквізитів), які дають необхідну інформацію для вирішення судом питання про відкриття провадження в цивільній справі.

Разом із тим, суд не повинен тлумачити положення статті у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.ст. 175,177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.

Таким чином, якщо позивач не дотримався однієї із вимог до позовної заяви і відсутність певної інформації не дає можливості суду вирішити питання про відкриття провадження в цивільній справі та виконати обов`язок з повідомлення про це осіб, які беруть участь у справі, суд залишає позовну заяву без руху і пропонує позивачеві виправити виявлені недоліки.

Звертає на себе увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава - учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. У зв`язку з наведеним залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

За змістом ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Згідно зі ст. 1 цього Закону судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат.

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого ст. 55 Конституції України.

За змістом ст. 3 Закону України «Про судовий збір» об`єктами справляння судового збору є, зокрема, позовна заява та інша заява, передбачена процесуальним законодавством; апеляційна і касаційна скарги на судові рішення, заява про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заява про скасування рішення третейського суду, заява про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заява про перегляд судових рішень Верховним Судом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною другою цієї норми встановлено розміри ставок судового збору залежно від документа і дії, за яку він справляється, та платника судового збору.

Відповідно до цієї ж статті за подання до суду позовних заяв розміри ставок судового збору диференційовано зокрема за характером спору (майновий/немайновий). При цьому за змістом підпункту 2 пункту 1 частини першої ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У справі, яка розглядається, позивач при зверненні до суду з позовом майнового характеру сплатила судовий збір у мінімальному розмірі 768,40 грн., обчислений зі ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру.

З матеріалів справи вбачається, 08 листопада 2019 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, оскільки дійшов висновку, що заява не містить ціни позову щодо вимог майнового характеру та відповідно судовий збір за її подання сплачений не в повному обсязі.

В своїй ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд визначив суму судового збору, яка підлягає сплаті за подання позову, виходячи з максимального розміру, передбаченого законом України «Про судовий збір», що складає 9 605 грн., або, у разі незгоди в визначеною судом сумою судового збору, роз`яснив позивачу її право на подання до суду доказів дійсної вартості спірного майна для визначення ціни позову. При цьому суд взагалі не надав ніякої оцінки розміру сплаченого позивачем судового збору та не врахував його розмір при встановленні його максимального розміру.

18 листопада 2019 року позивач на виконання ухвали суду надала письмові пояснення щодо обґрунтування сплати судового збору у такому розмірі, виходячи з вартості землі згідно до змісту договору купівлі-продажу від 06 березня 2002 року, укладеного на Універсальній біржі «Південь», а також рішень Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 та 21 серпня 2019 року, копії яких також додано до позовної заяви, а також просила суд врахувати додану нею до позовної заяви квитанцію про сплату судового збору, а у разі відмови у задоволенні цієї заяви продовжити строк для усунення недоліків, у зв`язку з тим, що вона є людиною похилого віку, а саме 1948 року народження, має невелику пенсію, а тому їй потрібен час, щоб зібрати таку значну саму коштів.

Ці доводи позивача залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Водночас, повертаючи позовну заяву, суд в ухвалі зазначив, що надана позивачем заява не усуває недоліки вказані в ухвалі від 08 листопада 2019 року, оскільки ОСОБА_1 не надані докази дійсної вартості спірного майна (земельної ділянки) станом на день звернення до суду для визначення ціни позову або сплачений судовий збір у строк, встановлений судом.

На думку колегії суддів, беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо недоліки можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду і не впливають на оцінку обставин, які є підставою для відкриття провадження у справі.

Колегія суддів вважає, що дані питання, з яких суд спочатку залишив без руху позов, а потім повернув позовну заяву, підлягали вирішенню під час розгляду справи та вирішенню відповідно до ч. 2 ст. 176 ЦПК України, а відтак, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції необґрунтовано повернув позовну заяву.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що позивач фактично був позбавлений гарантованого Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з зазначених підстав, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права скаржника на судовий захист.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права заявника на гарантії захисту у суді своїх інтересів, оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, а саме вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 листопада 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.В. Крамаренко

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 24 грудня 2019 року.