ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1550/19 Справа № 2-5858/11 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Дніпропетровська обласна спілка споживчих товариств, про виселення з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2011 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 листопада 2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком В.Г., належитьквартира АДРЕСА_1, якою відповідачі без належних на те правових підстав користуються та у добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітні 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено (т.1, а.с.104-106, 125).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року вказані судові рішення скасовано, у зв'язку з тим, що суди попередніх інстанцій не роз'яснили позивачу право на уточнення позовних вимог, не з'ясували підстав вселення відповідачів у спірну квартиру та відповідно набуття останніми права користування нею, збереження права користування останніми квартирою після набуття позивачем права власності на неї, а також не встановили наявність чи відсутність родинних зв'язків між сторонами (т.1, а.с.169-170).

Після неодноразових роз'яснень суду, представником позивача 06 березня 2018 року надано уточнену позовну заяву, у якій він, посилаючись на норми ЦК України та ЖК Української РСР просить суд виселити відповідачів з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.97-99).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки судовим рішенням порушено право позивача, яка є законним власником спірної квартири на володіння, користування та розпорядження майном, гарантоване главою 29 ЦК України.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, які мотивовані тим, що ОСОБА_2 з 08 жовтня 1959 року, а ОСОБА_3 з 08 травня 1985 року зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в яких вказана реєстрація місця проживання за адресою АДРЕСА_1 та копією домової книги. Вселення ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 було здійснене підприємством, якому у 1959 році належав вказаний будинок. Зокрема, у вказаний будинок ОСОБА_2 була вселена як молодий спеціаліст у зв'язку з наявністю трудових відносин між ОСОБА_2 та підприємством, яке володіло та на балансі якого знаходився будинок АДРЕСА_1. ОСОБА_3 мешкає у будинку АДРЕСА_1 з моменту народження (1969 р.) та був вселений у вказаний будинок як син ОСОБА_2 Вселення та реєстрації ОСОБА_3 у вказаний будинок відбулися з відома та дозволу підприємства, яке володіло та на балансі якого знаходився будинок АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_2 знаходилася з вказаним підприємством у трудових відносинах.

Будинок АДРЕСА_1 складається з однієї квартири - квартири 1, в якій постійно мешкають ОСОБА_2, ОСОБА_3, та набули право користування квартирою АДРЕСА_1 задовго до придбання ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру. Крім того, на час набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1 була обізнана про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають та мають право користуватися квартирою АДРЕСА_1.

Отже, твердження ОСОБА_1 щодо неправомірності вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 є безпідставними.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18 листопада 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком В.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1455 (далі Договір), ТОВ «Агропромтех-Сервіс» продало ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира має наступні характеристики: загальна площа - 54,8 кв.м., житлова площа - 44,3 кв.м.; опис об'єкту: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1, поз. 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 (т.1, а.с. 7-8, 11).

Відповідно до п.1.4 Договору у квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно з п.1.5 Договору ОСОБА_1 засвідчила, що до її відома доведено про факт реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-293/2007.

ТОВ «Агропромтех-Сервіс», будучи попереднім власником спірної квартири, у жовтні 2005 року зверталось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення зі спірної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2007 року у справі № 2-293/2007р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2008 року у справі № 22ц/589/2007 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Агропромтех-Сервіс» відмовлено з підстав того, що інше жиле приміщення, яке ТОВ «Агропромтех-Сервіс» надавало відповідачам взамін спірної квартири не відповідало вимогам ст.50 ЖК УРСР, тобто ТОВ «Агропромтех-Сервіс» не оспорювало правомірність користування відповідачами спірною квартирою, а лише ставило питання виселення останніх у інше жиле приміщення (а.с.53-56).

Вказаним рішенням, у порядку ст.82 ЦПК України встановлено, що ОСОБА_2 з 08 жовтня1959 року та ОСОБА_3 з 08 травня1985 року мають постійне місце реєстрації та проживання в квартирі АДРЕСА_1. Підстави вселення відповідачів у спірну квартиру не збереглися, зі слів відповідачів вселення здійснювалося підприємством, якому на той час належало це житло за статусом гуртожитку. Згідно інвентаризаційної справи КП ДМБТІ за № 24150, домоволодіння по АДРЕСА_1, будинок є жилим та належав на праві власності комерційно-виробничому підприємству «Облпродторг» Облпотребсоюза за реєстрацією у ДМБТІ від 23 січня 1996 року. До цього часу вказане домоволодіння не було зареєстроване. Статус гуртожитку не підтверджений.

Доказів оспорювання комерційним-виробничим підприємством «Облпродторг» Облспоживспілки права користування відповідачами спірною квартирою суду не надано.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 47 Конституції України, ст..ст.109,150 ЖК Української РСР, ст..391 ЦК України , прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку із не доведеністю факту неправомірності користування відповідачами належним позивачу житловим приміщенням, доказів припинення такого права, а також доказів існування у відповідачів іншого житла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

У зв'язку з наведеним безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача на володіння, користування та розпорядження майном (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та не застосування норм ЦК України, оскільки суд врахував принцип пропорційності втручання у права відповідачів, які іншого житла не мають, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року № 61-28238 св 18.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки жодних доказів, щоб підтвердили правомірність вселення відповідачів у спірну квартиру не здобуто є безпідставними та необгрунтованими, оскільки не спростовані позивачем у розумінні ст.81 ЦПК України (кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом), а тому правового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки висновків суду не спростовують, адже фактично зводяться до викладення та аналізу обставин справи через призму власних інтересів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова