Провадження № 22-ц/824/1988/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа Державне підприємство «Українсьий науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» про скасування рішення про державну реєстрацію права власнсоті на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 15 лютого 2008 року між ним і ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку належне йому майно - квартиру АДРЕСА_1. Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту, укладеними 15 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ОСОБА_1 в розмірі 120000 доларів США. Серед інших умов договір іпотеки передбачав позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності іпотекодержателю.

Вказував, що 14 липня 2017 року державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів»здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» в порядку звернення стягнення на іпотечне майно.

Вважає, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» є незаконною, оскільки суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як звернення стягнення на квартиру відбулося під час дії цього закону, яким тимчасово заборонено відчужувати без згоди власника нерухоме майно, яке є предметом іпотеки і виступає як забезпечення зобов'язання за споживчим кредитом, який був наданий в іноземній валюті. Квартира є його постійним місцем проживання і забезпечує зобов'язання за кредитом в іноземній валюті. Окрім того, оскажуване рішення про реєстрацію права

- 2 -

власності за іпотекодержателем здійснене з порушенням вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку», зокрема іпотекодержатель не надсилав йому письмову вимогу про усунення порушень, чим порушив його права. У зв'язку з наведеним просив скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану АДРЕСА_1, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», індексний номер 36185281 від 18 липня 2017 року.

Рішенням Голосіївського районного суду Київської області від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 в особі його представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку щодо адміністративної юрисдикції даного спору та не застосував положення ч.1 ст.19 ЦПК України. Хибними також є висновки суду про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту прав, який повністю відповідає ст.16 ЦК України. Окрім того, судом не застосовано ст.5 ЦПК України, яка покладає на суд обов'язок самостійно визначити спосіб захисту прав позивача. Судом не враховано та не дано оцінки його доводам щодо порушення відповідачем положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про іпотеку».

Відповідач ТОВ «Кей-колект» відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Голосівського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідача ТОВ «Кей-колект» адвокат Скляренко Р.С. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується витягом з реєстру вручення рекомендованих відправлень, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 15 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Укрсиббанк»

- 3 -

було укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передав в іпотеку належне йому нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання зобов'язань за договорами про надання кредиту № 0 та № 0, укладеними 15 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсиббак» і ОСОБА_1 (особа відмінна від іпотекодавця), в розмірі 120000 доларів США.

Відповідно до розділу 5 договору іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, зокрема шляхом передачі права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Також, судом встановлено, що 14 липня 2017 року державним реєстратором Троценком Ю.М. (ДП «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів») здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» в порядку звернення стягнення на іпотечне майно на підставі договору іпотеки від 15 лютого 2008 року, договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, договору факторингу від 12 грудня 2011 року (рішення про державну реєстрацію прав індексний номер 36185281 від 18 липня 2017 року).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що обраний позивачем спосіб захисту прав, а саме скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є належним, бо за своєю правовою природою не є спором про відновлення майнових прав позивача і не пов'язаний із виникненням чи припиненням прав на квартиру, а тому спір належить до юрисдикції адміністративного суду.

Також, суд виходив з того, що позивачем заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відмовляючи у позові з огляду на обрання невірного способу захисту прав, суд не звернув уваги на приписи ч.2 ст.26 Закону України «Про державну рєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої уразі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Наведене у свою чергу свідчить про відповідність вимогам закону обраного позивачем способу захисту, а саме: шляхом скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав для відновлення становища, яке існувало до порушення.

Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року при розгляді справи № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), предметом якої був спір про оспорення рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на іпотечне майно, де Велика Палата зазначила, що вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності є відповідним і законним способом судового захисту для відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів іпотекодавця (п.п.92-97).

Окрім того, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про належність даного спору до юрисдикції адміністративного суду з наступних підстав.

Позивачем заявлені вимоги про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності за відповідачем ТОВ «Кей-Колект», які грунтуються та витікають із цивільно-правових угод, а саме кредитного договору та договору іпотеки, і стосуються оспорення правомірності набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру, а також

- 4 -

пов'язаних з цим дій державного реєстратора. Спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартири, належної позивачу, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства, як помилково вважав суд першої інстанції.

Такий же висновок міститься у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, в тому числі у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 573/454/17, де скасовуючи ухвалу апеляційної інстанції про закриття провадження, Велика Палата зазначила, що оспорення іпотекодавцем рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не пов'язане із захистом прав позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, бо стосується спору про право цивільне.

Колегія суддів частково погоджується із висновками суду про заявлення позовних вимог до неналежного відповідача.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 10, 11, 18, 26 Закону України «Про державну рєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор є фізичною особою (громадянин України, нотаріус, державний чи приватний виконавець) та суб'єктом, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав і на якого законом покладено обов'язок прийняття рішення про державну реєстрацію прав та внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Стаття 37 цього Закону передбачає можливість оскарження дій державного реєстратора до суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оспорює правомірність рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Особою, яка прийняла рішення про реєстрацію прав та здійснила її, є державний реєстратор ТроценкоЮ.М., який не є учасником справи і позивачем ОСОБА_1 до її розгляду не залучався.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення державного реєстратора з проведення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект»впливає на майнові права товариства, яке є відповідачем, а відтак висновки суду, що товариство неналежний відповідач хибні.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору.

Позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволенння з наступних підстав.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і пред'являються позовні вимоги, і який, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов'язки судовим рішенням.

Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

- 5 -

Суд першої інстанції наведеного не врахував та всупереч приписам ст.ст.51, 53 ЦПК України не вирішив питання про залучення до участі у справі у якості відповідача (третьої особи) державного реєстратора Троценка Ю.М., оскільки позовні вимоги полягають у скасуванні рішення вказаного державного реєстратора і безпосередньо стосуються його прав та обов'язків, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої можливості.

Незалучення державного реєстратора, рішення якого оскаржується, до участі у справі унеможливлює її справедливий та об'єктивний розгляд, оскільки позбавляє таку особу права здійснювати передбачені цивільним процесуальним законом права і обов'язки. А у випадку прийняття судом рішення про права, інтереси та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі є обов'язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення (п.4 ч.3 ст.376, п.8 ч.1 ст.411 ЦПК України).

Окрім того, участь особи у судовому розгляді, який стосується її прав і обов'язків, є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини.

З викладених вище підстав, вимоги позивача не підлягають до задоволення з огляду на незалучення до участі у справі державного реєстратора, рішення якого оскаржується.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В рішті колегія суддів залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката ОСОБА_2 задоволити частково.

Мотивувальну частину рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 20 вересня 2018 року змінити в частині правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: