РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/18149/18

Провадження №: 2/755/1046/19

"05" лютого 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля, -

у с т а н о в и в :

28.11.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля, в якому просить суд: стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію половини вартості автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2007, в розмірі 113835,00; стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору у розмірі 1138,35 грн.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем 09.04.2002 року було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.10.2013р. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, позивачем та відповідачем було придбано автомобіль марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1, який 26.09.2007 р. було зареєстровано на відповідача. Відповідно до рішення (заочного) Макарівського районного суду Київської області від 27 січня 2014 року по справі №370/2385/l3ц визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним на автомобіль марки Toyota Corolla 1.6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, без його реального поділу та залишити вказаний автомобіль у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Позивач зазначає, що після рішення суду про поділ спільного майна подружжя, зокрема, вказаного автомобіля, він фактично залишився у відповідача у користуванні, а після спроби отримати компенсацію, або пропозиції продати вказаний автомобіль та поділити виручені кошти порівну (відповідно до часток), позивач дізнався, що ОСОБА_2, без будь якого дозволу позивача, перереєструвала вказаний автомобіль на свою подругу. За твердженням позивача, після перереєстрації, відповідач продовжувала володіти та користуватись вказаним автомобілем. На думку позивача, вказане було здійснено для того, щоб уникнути виплати компенсації позивачу половини вартості автомобіля. За твердженням позивача, на даний час відповідач продовжує користуватись, вказаним автомобілем одноособово, після розлучення позивачу ніякої компенсації за автомобіль виплачено не було. За позивачем згідно рішення суду, яке набрало законної сили, було визнано право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме вказаного автомобіля, і за таких умов позивач вважає, що відповідач незаконно відчужив спірний автомобіль. Оскільки відчужений автомобіль є неподільною річчю, був фактично зареєстрований на ім'я відповідача і перебуває у його користуванні (хоча зареєстрований на сторонню особу), без відома позивача, позивач вважає, що він як співвласник спірного майна має право отримати грошову компенсацію за свою частку у праві власності на автомобіль. Відповідно до звіту автотоварознавчого дослідження від 20 листопада 2018 року, ринкова вартість КТЗ, яким є автомобіль Toyota Corolla 1,6 2007 року випуску, реєстр НОМЕР_5, шо знаходиться у спільній частковій власності громадян України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частини за кожним, станом на 15 листопада 2018 року склала - 227670,00 грн. Таким чином, на думку позивача, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація половини вартості автомобіля сума якої - 113835,00 грн.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 19.12.2018 року залишено без задоволення заперечення відповідача проти розгляду справи у спрощеному порядку.

Ухвалою суду від 17.01.2019 року повернуто без розгляду клопотання відповідача про витребування доказів.

22.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позову заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, таким, що задоволенню не підлягає. Так, даний позов заявлений з пропущенням строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, Згідно ст.ст. 257, 258 ЦК України до заявленої позовної вимоги застосовується загальна позовна давність. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідач зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.10.2013 р. Рішення Макарівського районного суду Київської області в справі №370/2385/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було ухвалено 27.01.2014 р. На думку відповідача, з врахуванням дати ухвалення даного рішення строк позовної давності сплинув 27.01.2017 року: З врахуванням дати вищезазначеного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.10.2013 р. строк позовної давності сплинув 21.01.2016 р. Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області в справі №370/2385/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, позивач отримав 05.03.2015 р., про що ним самим зазначено в його апеляційній скарзі на дане рішення. З врахуванням дати його отримання строк позовної давності сплинув 05.03.2018 р., проте заявлений позов до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов лише 28.11.2018 р. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України ). Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», , вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Відповідачка також вказує, що у шлюбі було придбано ще два автомобілі, які під час розподілу майна залишилися у ОСОБА_1: Lanos Pikap 2007 року, Renauit Duster 2012 року. Письмових доказів з приводу вказаних автомобілів відповідачка не має, тому просила витребувати необхідні докази. За твердженням відповідачки, за усною домовленістю між відповідачем та позивачем було вирішено, що два авто залишаться у позивача і всі зобов'язання за відповідними кредитними договорами, а за відповідачкою одне авто за зобов'язання за відповідним кредитним договором. У позивача залишилось більше майна та менше боргових зобов'язань так як за Renault Duster була внесена подружжям половина вартості авто, а на іншу було відкрито кредитну лінію, за якою подружжя погашало заборгованість. Відповідач зазначає, що позивач ніяких майнових претензій до неї не мав до того моменту, як вимушений був сплатити борг по аліментам. Один автомобіль Toyota Corolla 2007 року залишився у відповідачки, однак зазначені матеріали відсутні у справі, так як у сторін була усна домовленість, що два автомобіля залишаться у позивача і один автомобіль у відповідача. Відповідачка зазначає, що автомобіль Тoyota Corolla, був придбаний подружжям в кредит під час шлюбу і після розірвання шлюбу та на момент ухвалення рішення щодо розподілу майна перебував під заставою. Відповідачка вказує, що після розірвання шлюбу вона перебувала у пригніченому стані та втратила роботу, і потрапивши в скрутне матеріальне становище для неї було тягарем сплачувати платежі за кредитною лінією та утримувати неповнолітню дитину, в наслідок чого вона змушена була продати автомобіль, за рахунок чого погасити заборгованість та закрити кредитну лінію. За твердження відповідача, кредит було виплачено нею після розірвання шлюбу, в результаті банком було видано документ підтверджуючий повне погашення заборгованості, який був вилучений у відповідачки співробітниками МРЕО під час продажу автомобіля. 7 вересня 2016 року відповідачка звернулась до суду про встановлення аліментів з ОСОБА_1 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2016 р. в справі №755/13554/16-ц з ОСОБА_1 стягнуто аліменти. За твердженням відповідача, в процесі виконання даного рішення суду утворилась заборгованість зі сплати аліментів, внаслідок чого боржнику було встановлено тимчасове обмеження у вигляді обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, обмеження боржника у праві виїзду за кордон, та накладено арешт на його майно. Відповідачка вказує, що ОСОБА_1 дізнався про такі обмеження під час спроби виїзду за межі України та він змушений був сплатити заборгованість за два роки, щоб усунути перешкоди для виїзду за кордон. За наведених обставин відповідачка зазначає, що є підстави для застосування строку позовної давності, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2014 року, зокрема, визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним на автомобіль марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 107830 (сто сім тисяч вісімсот тридцять) гривень, без його реального поділу та залишено вказаний автомобіль у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Вказане рішення містить відмітку про те, що воно набрало законної сили 01.04.2014 року.

Перевіривши дані Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що казане рішення Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2014 року ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16.06.2015 року залишене без змін.

Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Учасниками спору визнано факт того, що відповідачка без згоди та відповідного дозволу позивача здійснила відчуження автомобіля марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що перебував на момент відчуження у спільній частковій власності сторін справи.

Так, відповідно до даних результатів аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України від 30.11.2018 року, 10.06.2014 року виданий тимчасовий талон за заявою власника для перереєстрації в тому числі при уточненні даних ТЗ (власник ОСОБА_3.), а 28.01.2015 року здійснено перереєстрацію на нового власника за довідкою-рахунком (власник ОСОБА_3.).

За змістом ст.ст. 316, 317, 318, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст.ст. 321, 322 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 355, 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст.ст. 358, 360 ЦК України).

З аналізу положень ст.ст. 361, 362 ЦК України вбачається, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. При цьому, порядок здійснення співвласником свого права на розпорядження часткою у майні має відповідати вимогам ст. 362 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст.ст. 22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи, що судом встановлено факт відчуження відповідачкою без згоди співвласника - позивача у справі, автомобіля, який перебував на час відчуження у спільній частковій власності сторін спору в рівних долях, суд приходить до висновку про те, що такими діями відповідач порушив право власності позивача, та завдав позивачу майнову шкоду спричинену незаконним позбавленням позивача права власності на Ѕ частину автомобіля. За таких обставин та враховуючи положення наведених норм чинного законодавства України, вимоги позивача про стягнення з відповідача Ѕ частини вартості автомобіля є обґрунтованими.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує розмір стягнення у сумі 113835,00 грн. проведеним на його замовлення звітом автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу (КТЗ) автомобіля Toyota Corolla 1,6, реєстраційний номер НОМЕР_1, за змістом якого, ринкова вартість автомобіля станом на 15.11.2018 року становить 227670,00 грн.

Поряд з цим, за змістом резолютивної частини рішення Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2014 року, яким, зокрема, визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним на автомобіль марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вказаний автомобіль коштує 107830 (сто сім тисяч вісімсот тридцять) гривень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається зі змісту звіту автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу (КТЗ) (Розділ 5 «Огляд і ідентифікація колісного транспортного засобу»), визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу проводилось з обліком його технічного стану згідно наданої інформації замовника оцінки від 15.11.2018 року.

Отже, фактичний огляд самого автомобіля марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, не проводився, а дані про вказаний автомобіль зафіксовані лише за інформацією замовника оцінки.

За таких умов суд не має достатніх підстав для того аби дійти висновку про дійсну вартість автомобіля марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 227670,00 грн. Зазначений звіт автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу (КТЗ) суд визнає недостатнім доказом для встановлення дійсної вартості автомобіля марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

При цьому, з урахування визначення рішенням суду від 27.01.2014 року вартості автомобіля марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 107830,00 грн., суд приходить до висновку, що єдиним наявним у справі належним, достатнім, достовірним та допустимим доказом вартості автомобіля є розмір вартості автомобіля зазначений у рішенні Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2014 року.

За таких умов позивач цілком мотивовано має право на відшкодування шкоди в розмірі половини вартості автомобіля зазначеного у вказаному рішенні суду з врахуванням відповідного зносу автомобіля.

При цьому, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позові, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ст.ст. 253, 254 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається зі змісту відзиву на позову заяву, відповідачка просить відмовити у задоволенні позову застосувавши наслідки спливу строку позовної давності.

При цьому, зі сторони позивача станом на час ухвалення рішення у справі, жодних заяв про причини пропущення позовної давності та необхідність визнання їх поважними до суду не надходило. Так само позивач не зазначав чи вважає він строк позовної давності пропущеним ним або ні.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Судом встановлено, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2014 року, яким зокрема, визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині за кожним на автомобіль марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, набрало законної сили 01.04.2014 року та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області 16.06.2015 року.

10.06.2014 року відбулась видача тимчасового талону за заявою власника для перереєстрації, талон виданий на ім'я власника - ОСОБА_3.

28.01.2015 року відбулась перереєстрація ТЗ на нового власника за довідкою рахунком - власник ОСОБА_3.

Отже, з набранням рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2014 року законної сили, змінився правовий режим майна та позивач став власником Ѕ частини автомобіля марки Toyota Corolla 1,6, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

При цьому, позов про стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля поданий до суду 28.11.2018 року.

Вирішуючи питання про те чи поданий позов з пропущенням строку позовної давності, суд аналізує положення ст.ст. 319, 322, 360 ЦК України стосовного того, що: власність зобов'язує; власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

З урахуванням вказаних положень норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позивач не лише міг, а й був зобов'язаний згідно вимог закону виявляти цікавіть стосовно долі належного йому майна. Позивач не мав жодних законодавчих та/або адміністративних перепон для того аби довідатись про незаконне відчуження його частини майна.

Отже, набувши право власності на Ѕ частину автомобіля, позивач реалізуючи своє право власника, мав можливість дізнатись про порушення свого права у будь-який час.

Натомість позивач звернувся до суду із позовом про стягнення компенсації вартості Ѕ частини автомобіля лише 28.11.2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності від дня вчинення відповідачем незаконних дій щодо відчуження автомобіля і стороною відповідача заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності шляхом відмови у задоволенні позову, у заяві по суті справи, а саме - у відзиві на позовну заяву.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи викладене, судом встановлено обґрунтованість вимог позивача за виключенням розміру заявленої до стягнення суми, однак суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному об'ємі, як наслідок спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 80, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 22, 253, 254, 256, 257, 260, 261, 267, 316-319, 321, 322, 355, 356, 358, 360-362, 1166 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації Ѕ вартості автомобіля - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.02.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1(АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3);

Відповідач - ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4).

Суддя -