Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Мариненко Я.С., Гальчинській А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_4

представників відповідачів - Пистогової С.В. та Литвинової К.М.,

представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ

Позивач у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача ПАТ «Укрексімбанк» від 11.08.2017 року № 532-к про моє замовлення; поновити його на роботі палітурника 2-го розряду в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»; зобов`язати ПАТ «Укрексімбанк» виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2011 року він почав працювати в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», на посаді палітурника 2-го розряду. Наказом АТ «Укрексімбанк» № 532-к від 11.08.2017 року був звільнений із займаної посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. З наказом він був ознайомлений 11.08.2017 року. Таке звільнення позивач з посади палітурника 2-го розряду вважав незаконним, а причини, наведені в наказі про звільнення такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що 21.07.2017 року АТ «Укрексімбанк» було направлено лист № 012-00/3150 Первинній профспілковій організації № 803-3 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність», членом якої є позивач, подання про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем , на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Витягом з протоколу профспілкового комітету первинної профспілкової організації № 803-3 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» від 02.08.2017 року було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п.1ст.40 КЗпП України, в зв`язку із фактичною необґрунтованістю подання АТ «Укрексімбанк» стосовно доцільності, необхідності та неможливості уникнути звільнення позивача. Позивач вважає, що фактичних змін в організації виробництва і праці, які б торкалися б трудових функцій, які він виконував в АТ «Укрексімбанк» не відбулось, а тому його звільнення є незаконним.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 26.09.2017 р. матеріали вищевказаного позову були передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М.

Відповідно до п.11 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) при розгляді даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р. Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 15.08.2019 р. до участі як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору залучений Голова правління відповідача - ОСОБА_3 ., яким був підписаний оспорюваний наказ про звільнення.

В серпні 2018 р. представником відповідача подані заперечення, в яких сторона відповідача зазначає, що 24.12.2017 року Правлінням було прийнято рішення, оформлене відповідним протоколом засідання Правління АТ «Укрексімбанк» № 9, яким постановлено здійснити до 31.12.2017 року зміни в організації виробництва і праці в Головному банку, в тому числі внести зміни до організації структури Головного банку, здійснити скорочення штату та чисельності працівників Головного банку та філій, зокрема: скоротити окремі посади у Головному банку, зокрема, палітурника документів 4-го розряду відомчого архіву Управління справами ( 1 посаду) та палітурника документів 2-го розряду відомчого архіву Управління справами ( 1 посаду). Рішенням Правління АТ «Укрексімбанк» від 05.04.2016 р. № 16 вирішено, здійснити зміни в організації виробництва і праці в Головному банку в термін до 01.09.2017 року, в тому числі внести зміни до організаційної структури Головного банку та здійснити скорочення штату у Головному банку. На виконання вищевказаного рішення, АТ «Укрексімбанк» було видано наказ від 23.05.2017 року № 217 « про зміни в організації виробництва і праці в окремих самостійних структурних підрозділах Головного банку», у якому зазначено, зокрема, про затвердження нової структури Управління справами та про необхідність внесення відповідних змін до штатного розпису Головного банку, із яких вбачається відсутність у структурі Управління справами посад, зокрема, палітурників. Вказує, що позивач був звільнений вже після того, як у Банку відбулись відповідні зміни в організації виробництва і праці, після затвердження нової структури Управління справами, що не містила посади, яку займав позивач, оскільки його звільнення відбулось 11.08.2017 року, а новий штатний розпис затверджено 01.06.2017 року, що свідчить про законність та обґрунтованість звільнення позивача.

В своїх письмових поясненнях представник третьої особи зазначив, що позивач був звільнений після того, як в АТ «Укрексімбанк» відбулись відповідні зміни в організації виробництва і праці, після затвердження нової структури Управління справами, що не містила посади, яку займав позивач. Отже, АТ «Укрексімбанк» користуючись своїми законними правами здійснив зміни в організації виробництва і праці, в тому числі вніс зміни до організаційної структури Головного банку, здійснивши скорочення чисельності та штату.

В судовому засіданні 14.11.2018 р. було відмовлено в заяві голови центрального координаційного комітету Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» Кляшторного О.М . про вступ у справу як третьої особи, оскільки рішення по справі не впливає на права та обов`язки даного профспілкового органу щодо сторін у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, зазначених в позові, просили його задовольнити та надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позов.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст.2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом встановлено, що наказом від 19.08.2011 року №491-к ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду підсобного робітника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління справами з 23 серпня 2011 року на умовах визначених трудовим договором, зі строком випробування 1 місяць.

Наказом від 22.07.2014 року №226-к ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» переведено ОСОБА_1 з посади підсобного робітника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління справами на посаду палітурника документів 2-го розряду відомчого архіву Адміністративного управління з 23 липня 2014 року.

Рішенням Правління АТ «Укрексімбанк» від 24.02.2017 року № 9 визнано за доцільне здійснити до 31.12.2017 року зміни в організації виробництва і праці в Головному банку, в тому числі внести зміни до організаційної структури Головного банку, здійснити скорочення штату та чисельності працівників Головного банку та філій, зокрема:скоротити окремі посади у Головному банку, зокрема, палітурника документів 4-го розряду відомчого архіву Управління справами (1 посаду) та палітурника документів 2-го розряду відомчого архіву Управління справами (1 посаду).

24.04.2017 року ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в АТ «Укрексімбанк», в тому числі скорочення чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

11.08.2017 року Головою Правління ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» ОСОБА_3. було видано наказ №532-к про звільнення ОСОБА_1 з посади палітурника 2-го розряду відомчого архіву Управління справами, 11 серпня 2017 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників, па підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Статтею 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з наведеного, у вказаній категорії справ суд зобов`язаний перевірити підстави для звільнення (чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників), а також чи було роботодавцем дотримано процедуру вивільнення працівника (чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення).

Судом встановлено, що наказом № 9 від 24.02.2017 року було внесено зміни в організації виробництва і праці відповідача та скорочено штатну та чисельності працівників посаду «палітурника документів 2-го розряду відомчого архіву Управління справами». Як наслідок, позивача було звільнено.

Порядок вивільнення працівників врегульовано у статті 49-2 КЗпП України.

Зокрема, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2017 позивача було належним чином ознайомлено зі наказом №9 від 24.02.2017 року, що підтверджується підписом позивача на вказаному попередженні. Факт ознайомлення з наказом № 9 від 24.02.2017 року стороною позивача під час розгляду справи не заперечувався.

Суд не може погодитись з доводами позивача про те, що не було фактичної зміни в організації виробництва і праці, які торкалися б трудових функцій, які виконував позивач в АТ «Укрексімбанк» не відбулось, оскільки банк, користуючись своїми законними правами, здійснив зміни в організації виробництва і праці, в тому числі вніс зміни до організації структури Головного банку, здійснивши скорочення чисельності та штату, виходячи з того, що відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Як вбачається з наданих відповідачем документів, таке рішення і саме такий шатний розпис був зумовлений організацією роботи.

За таких обставин, вбачається, що в АТ «Укрексімбанк» мали місце зміни в організації виробництва і праці, що згідно положень п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є самостійною підставою для розірвання трудового договору.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Тобто, роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця.

В контексті ст.49-2 КЗпП України та зазначеної правової позиції, роботодавець зобов"язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності. Добір працівників на вакантні посади може мати місце тільки в тому випадку, якщо працівник, посада якого скорочується, відмовився від усіх запропонованих йому вакантних посад.

Зазначене є гарантією, яка встановлена ст.5-1 КЗпП України та власне ст.49-2 цього Кодексу.

Отже, порушенням роботодавцем зазначених вимог буде з"ясування того, що на підприємстві були посади, які міг би обійняти позивач, але вони йому не були запропоновані і на них прийнято нових працівників.

Судом такі обставини перевірені шляхом дослідження відомостей про вакантні посади у системі АТ "Укрексімбанк" за період з 24 квітня 2017 року по 11 серпня 2017 року, а також витягів із штатних розписів (наявних вакансій) за цей період та установлено відсутність вакантних посад, які відповідали б фаху та спеціальності позивача.

Тим самим, наданими суду документами підтверджено відсутність таких посад, які могли бути запропоновані позивачеві для роботи у відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся 21.07.2017 р. із подання про надання згоди на розірвання трудового договору та звільнення позивача.

Витягом з протоколу профспілкового комітету первинної профспілкової організації № 803-3 Всеукраїнської профспілки «Народна солідарність» від 02.08.2017 року, відмовлено АТ «Укрексімбанк» у наданні згоди на розірвання з ОСОБА_1 трудового договору.

Статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» регламентовано, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Отже, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з"ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. У разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Відмовляючи у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , профспілковий комітет фактично вказав на відсутність підстав для скорочення посади палітурника, яку обіймав позивач та зазначив, що із поданням про звільнення роботодавець звернувся лише 21 липня 2017 року, тобто поза межами двомісячного строку, що передбачений у ст.49-2 КЗпП України.

Перевіряючи рішення профспілкового комітету, суд зазначає, що саме власнику або уповноваженому ним органу належить право визначати чисельність працівників і штатний розпис, що закріплено положеннями ст.64 ГК України, отже суд не має право вирішувати питання про доцільність (або недоцільність) скорочення посад, оскільки вирішення цього питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства та до виключної компетенції роботодавця.

Щодо звернення до профспілкового комітету із поданням про звільнення поза межами двомісячного строку, що передбачений у ст.49-2 КЗпП України, суд зазначає, що цією правовою нормою визначено персональне попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, проте не визначено, що ці два місяці є строком звернення до профспілкового комітету. Отже такий висновок профспілкового комітету не узгоджується з нормами трудового законодавства.

З огляду на наведене, суд вважає, що рішення профспілкового комітету не містить правового обґрунтування незаконності підстав для звільнення ОСОБА_1 , відсутні також посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору із ОСОБА_1 є порушенням його законних прав, відтак таке рішення не можна визнати обґрунтованим.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що належними та допустимим, достатніми та достовірними доказами відповідачем доведено те, що АТ «Укрексімбанк» були дотримані вимоги трудового законодавства при звільненні позивача, порушення трудових прав позивача при його звільненні немає, а тому підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні і в задоволенні цих вимог слід відмовити.

Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні вимог в цій частині також.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду у встановлений статтею 233 ч.1 КЗпП України місячний строк.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними, не засновані на законі та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, а позивач є особою, що звільнений від сплати судового збору при подачі даної категорії позовів на підставі ст.5 ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір», то витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,8 грн. слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, ст.ст.40 ч.1 п.1, 43, 232, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.11, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 127; ), третя особа: ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва з подачею апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Н. М. Ларіонова