ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

м.Харків

Справа № 641/8253/18

Провадження № 22-ц/818/3670/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 28 травня 2019 року у складі судді Фанда О.А. по справі № 641/8253/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, визначення порядку користування житлом, виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 зернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, визначення порядку користування житлом, виселення.

В обґрунтування позову посилався на те, що 09листопада 2015 року йому видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яку придбано ним на електронних торгах.

Попередньо квартира належала ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з його сином ОСОБА_3

ОСОБА_2 продовжує користуватися квартирою, споживає комунальні послуги, які систематично не сплачує, несанкціановано споживає електричну енергію, наслідками чого стало притягнення позивача до цивільної відповідальності з боку АК «Харківобленерго».

ОСОБА_3 не узгоджував з ним можливості користування квартирою ОСОБА_2 Домовленості про порядок володіння та користування майном сторонами не досягнуто.

Вважає, що ОСОБА_2 підлягає виселенню як особа, що втратила право власності на частку в праві спільної сумісної власності, з урахуванням відсутності його згоди на подальше проживання ОСОБА_2 в квартирі.

Він не має доступу до квартири, в нього відсутні ключі від вхідних дверей. Відповідачі чинять перешкоди у вільному доступі до квартири.

Оскільки ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами в натурі в квартирі співвласникам виділити не вбачається за можливе, доцільним буде встановити порядок користування квартирою.

Просить вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ; виділити йому в користування житлову кімнату площею 11,5 кв.м., а у користування ОСОБА_3 залишити кімнату площею 17,6 кв.м., місця загального користування залишити в загальному користуванні; виселити ОСОБА_2 з квартири; сягнути судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечував. Постановою апеляційного суду Харківської області від 2 серпня 2018 року встановлено, що ОСОБА_2 не втратив право користування спірною квартирою. Жодних перешкод у користуванні ОСОБА_1 квартирою відповідачі не чинили. ОСОБА_1 має ключі від квартири та доступ до неї. Дій, направлених на встановлення порядку користування квартирою, позивач не вчиняв, а тому відсутні підстави для встановлення порядку користування квартирою у судовому порядку.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 28 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено наступний порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 : виділено ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,5 кв.м.; в користуванні ОСОБА_3 залишено житлову кімнату площею 17,6 кв.м.; місця загального користування залишено в загальному користуванні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартир, а тому має право на користування нею, позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню. Виділення у відособлене користування кожному із співвласників частини квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам є неможливим, проте за запропонованим позивачем варіантом відхилення не є значним, тому суд вважає за можливе визначити порядок користування спірною квартирою, при цьому поділ майна для припинення права спільної часткової власності не здійснюється і такий правовий режим майна зберігається. ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі та постійно там проживає зі згоди власника ОСОБА_3 Доказів того, що ОСОБА_2 порушує право власності позивача на1/2 частину квартири ОСОБА_1 не надано, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 просить рішення суду у частині відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_3 не узгоджував із ним як співвласником можливості користування квартирою ОСОБА_2 Домовленості про порядок володіння та користування майном сторонами не досягнуто.

ОСОБА_2 підлягає виселенню як особа, що втратила право власності на частку в праві спільної сумісної власності з урахуванням відсутності його згоди та правових підстав на подальше проживання в спірній квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду у частині задоволення позову про встановлення порядку користування квартирою та вселення ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції підмінив рішенням домовленість співвласників щодо встановлення порядку користування квартирою, оскільки первинної думки співвласників щодо користування квартирою не мав.

ОСОБА_1 не обґрунтовано в чому саме полягає об`єктивна неможливість спільного користування квартирою між співвласниками та що він намагався вирішити питання спільного користування квартирою.

Зазначає, щодо відсутності підстав вважати, що ОСОБА_1 не має доступу до квартири, оскільки під час розгляду справи за позовом АК «Харківобленерго» встановлено, що позивач був на місці складання акту та свідком у справі зазначено, що саме ОСОБА_1 відкрив квартиру і надав доступ до квартири.

Зміст документа під назвою «Вимога» не є волевиявленням самого ОСОБА_1 , оскільки документ підписано не позивачем особисто, а його представником.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи згідно свідоцтва про право власності від 10 квітня 2003 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

21 вересня 2015 року ОСОБА_1 на електронних торгах придбав 1/2 частину цієї квартири , яка належала ОСОБА_2 , про що 09 листопада 2015 року видано відповідне свідоцтво про право власності.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одночасно необхідно враховувати, що відповідно до частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб..

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не є власником квартири, його частка у майні продана, а він позивач - не надавав згоди на проживання відповідача у квартирі.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належить двом співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_2 .

Як зазначив ОСОБА_3 , він не заперечує щодо проживання у квартирі його батька ОСОБА_2 .

Враховуючи, що ОСОБА_2 є членом сім`ї одного з співвласників квартири, вже проживає та зареєстрований в квартирі, тобто, не потребує вселення, на яке потрібна згода іншого співвласника, вважати, що у нього відсутне право на користування квартирою та він підлягає виселенню не можна.

Крім того, постановою Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права користування припиненим та зняття з реєстрації відмовлено.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_3 , то колегія виходить з наступного.

Як вже зазначалось, ОСОБА_1 є співвласником квартири і у відповідності до вимог ст. 319, 391 ЦК України має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позов та вселяючи ОСОБА_1 в квартиру суд першої інстанції обґрунтовано виходив з цих вимог закону та обставин по справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 категорично заперечував щодо можливості доступу до квартири та користування спірним майном.

Доказів проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі та відсутності перешкод у здійсненні права власності відповідачем не надано, обставини, зазначені позивачем- не спростовано.

Факт подання апеляційної скарги ОСОБА_3 з цього приводу також свідчить про його незгоду з вселенням ОСОБА_5 .

За таких обставин рішення суду щодо вселення ОСОБА_5 відповідає вимогам закону, оскільки він є власником квартири та його права власника підлягають захисту.

Щодо встановлення порядку користування майном, то суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру).

Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном, не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Звертаючись до суду з вимогою про встановлення порядку користування ОСОБА_1 просить виділити йому житлову кімнату площею 11,5 кв.м.; в користуванні ОСОБА_3 залишити житлову кімнату площею 17,6 кв.м.; місця загального користування залишити в загальному користуванні.

З технічного паспорту вбачається, що квартира складається з двох кімнат житловою площею 29,1 кв.м., у тому числі одна кімната -17,6 кв.м. друга- 11,5 кв.м. Одна кімната не, є ізольованою, а є прохідною між коридором та другою кімнатою.

Враховуючи, що одна з кімнат, яку позивач просить виділити у користування відповідачу є прохідною, а сторони не є членами сім`ї, а є стронніми один одному особами, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення позову.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 28 травня 2019 року в частині встановлення порядку користування квартирою -скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою- відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 23 листопада 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( паспорт НОМЕР_3 , виданий Московський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, виданий 07 жовтня 2010 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1057,20( одна тисяча п`ятдесят сім гривень двадцять копійок) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко