Справа № 700/755/18 Провадження №6/694/67/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

11.09.2019 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Дудніченка В.М.,

при секретарі Матвієнко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Лисянського районного відділу Державної виконавчої служби Вдовиченко Н.М. про обмеження керівника ПАТ «Дашуківські бентоніти» ЄДРПОУ, зареєстроване : с. Дашуківка, Лисянського району, Черкаської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України,-

в с т а н о в и в :

головний державний виконавець Лисянського районного відділу Державної виконавчої служби Вдовиченко Н.М. звернувся до суду з поданням, в якому просить обмежити керівника ПАТ «Дашуківські бентоніти» ЄДРПОУ, зареєстроване : с. Дашуківка, Лисянського району, Черкаської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України до погашення заборгованості за рішенням суду в повному обсязі.

Головний державний виконавець Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Вдовиченко Н.М. в судове засідання не з`явився. Просить подання розглянути без його участі.

Сторони виконавчого провадження не викликалися, відповідно до вимог частини 4 статті 441 ЦПК України.

Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що подання головного державного виконавця Лисянського районного відділу державної виконавчої служби у Черкаській області про обмеження у праві виїзду за межі України директора боржника ПАТ «Дашуківські бентоніти» Бесараба В.М. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадане вище право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Із матеріалів вказаного подання, судом встановлено, що на виконанні у Лисянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, перебуває зведене виконавче провадження №59207537 з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з ПАТ «Дашуківські бентоніти» на користь фізичних та юридичних осіб боргу на загальну суму 887488 грн.83 коп. З моменту відкриття виконавчих проваджень до сьогоднішнього дня керівник боржника всіляко намагається уникнути зобов`язання по погашенню заборгованості.

З матеріалів справи свбачається, що державним виконавцем було проведено ряд виконавчих дій у відповідності до норм ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема направлено запити до відповідних установ та отримано інформацію про доходи боржника, накладено арешт на його майно, тощо.

Посилаючись на ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» в поданні ставиться питання про винесення судом ухвали про тимчасове обмеження керівника ПАТ «Дашуківські бентоніти» у праві виїзду за кордон, до виконання зобов`язань боржника по сплаті на користь фізичних та юридичних осіб заборгованості в загальному розмірі 887488 грн.83 коп. відповідно до рішень, які набрали законної сили.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Слід зауважити, що словосполучення «невиконання боржником судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб)» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Звертаючись з поданням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, державний виконавець направила до суду подання, копію матеріалів виконавчого провадження без надання будь-яких доказів про повідомлення боржника щодо відкриття провадження, щодо отримання останнім виклику державного виконавця та ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань.

Зокрема, в наданих державним виконавцем суду документах відсутні дані, що ПАТ «Дашуківські бентоніти», яке у поданні зазначено як боржник, було належним чином у встановленому законом порядку повідомлене про відкриття виконавчого провадження відносно нього, тобто відсутні докази того, що будь-який представник товариства чи його керівник отримав копії відповідних документів та йому надавалась можливість для добровільного виконання Вимоги, тобто в матеріалах справи мається список направлення виконавчих документів боржнику, однак відсутні докази того, що вони були отримані, що є порушеним прав боржника на самостійне та добровільне виконання Вимоги.

На загальну адресу ПАТ «Дашуківські бентоніти» направлений лист-виклик державного виконавця, однак доказів отримання ОСОБА_1 вказаного виклику чи повернення листа без вручення матеріали подання не містять.

При цьому, лист-виклик надсилався за місцем роботи боржника /а.с.65/, то відповідно має надійти розписка з підприємства про вручення зазначеного виклику особі, що буде свідчити про те, що дана особа дійсно в цей період перебувала на робочому місці та отримала виклик. В протилежному випадку особа може заперечувати факт її належного повідомлення.

Якщо державний виконавець не має можливості встановити місце перебування особи, він не позбавлений можливості вживати всіх заходів щодо встановлення її місця знаходження, в тому числі оголошувати у розшук.

Неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання можуть бути однією з підстав для відмови у задоволенні подання.

Право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Отже, виконавець повинен довести факти умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов`язань. Для цього, перш за все, є необхідним встановити факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження та необхідності вчинення дій щодо виконання виконавчого документа. Особа, яка має не виконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Однак, матеріали подання не містять доказів щодо обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження та доказів про те, що боржник ухиляється від явки до державного виконавця, а відповідно і фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань.

При цьому не встановлено, що обмеження такого права стане наслідком виконання рішення суду.

Оскільки такий захід як обмеження у праві виїзду за межі України повинен бути виправданим, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), а дані, які б давали можливість зробити висновок про те, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов`язань, в матеріалах справи відсутні, суд приходить до висновку, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 260, 261, 352, 353, 441 ЦПК України, суд-

ухвалив:

У задоволенні подання головного державного виконавця Лисянського районного відділу Державної виконавчої служби Вдовиченко Н.М. про обмеження у праві виїзду за межі України директора боржника ПАТ «Дашуківські бентоніти» ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд Черкаської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя