ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/57/19Головуючий по першій інстанції Пироженко С.А.
Категорія: 304000000 Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гарбазей Дмитра Олександровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2019 року (повний текст судового рішення складено 03 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «ПАМІР-А», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання вимоги безпідставною, визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В мотивування позовних вимог позивач вказував, що 29.12.2005 року ТОВ «Юрата» в особі директора ОСОБА_2 було укладено із ТОВ «Український промисловий банк» кредитний договір №31/к-05, за яким банк надав ТОВ «Юрата» кредит в сумі 300 000 грн під 21% річних з кінцевим терміном погашення до 26.12.2008 року.

27.09.2007 року між ТОВ «Юрата» в особі директора ОСОБА_2 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено Додатковий договір №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №31/к-05, яким внесено зміни до п. 1.1 Договору в частині надання ТОВ «Юрата» кредиту в сумі 600 000 грн під 18,5% річних з кінцевим терміном погашення до 26.12.2008 року.

На виконання п. 3.1., 3.2. кредитного договору №31/к-05 29.12.2005 року позивачем як майновим поручителем за ТОВ «Юрата» було укладено із ТОВ «Український промисловий банк» договір іпотеки №31/Zкіп-05, за яким ним передано належний йому комплекс за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 1287,6 кв.м. в іпотеку з метою забезпечення повернення кредитних ресурсів за вищевказаним кредитним договором, процентів, комісійної винагороди, неустойки, витрат на утримання, страхування предмету іпотеки.

26.01.2009 року позивачем як майновим поручителем за ТОВ «Юрата» було укладено із ТОВ «Український промисловий банк» Додатковий договір №1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору №31/Zкіп-05 від 29.12.2005 року, яким внесено зміни до п. 1.1. Договору іпотеки в частині зобов`язання по погашенню кредиту по кредитному договору №31/к-05 в сумі 593 846 грн до 01.12.2010 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22% річних.

02.07.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір про передачу активів в рахунок погашення заборгованості, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований в реєстрі за №2263, за яким право вимоги по кредитному договору №31/к-05 від 29.12.2005 року перейшло від ТОВ «Український промисловий банк» до АТ «Дельта Банк».

22.03.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПП «ПАМІР-А» був укладений договір №336/К купівлі-продажу майнових прав та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 27.06.2012 року по справі №5026/727/2012 задоволені позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Юрата» про стягнення 949 944, 68 грн заборгованості за кредитним договором №31/к-05 від 29.12.2005 року на відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Юрата» 29.12.2005 року, право вимоги якої виникло у ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про передачу активів ТОВ «Укрпромбанк» в рахунок погашення заборгованості, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрпромбанк» 02.07.2010 року та додатку №1 до нього.

Вказує, що 05.04.2018 року ним було отримано вимогу від ПП «ПАМІР-А» без дати та номера реєстрації, в якій було вказано, що 22.03.2018 року вказана юридична особа на підставі договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 22.03.2018 року набула права вимоги до нього. Було висунуто вимогу протягом 30 календарних днів достроково виконати боргові зобов`язання у повному обсязі (на суму 1 507 297 грн), а у разі невиконання вимоги попереджено, що ПП «ПАМІР-А» в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» зверне стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний борг позивач вважає необґрунтованим, оскільки у вимозі зазначено суму боргу 1 507 297, 72 грн, в той час сума заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» станом на день підписання договору відступлення права вимоги за іпотечним договором 22.03.2018 року становила 916 139, 47 грн.

Крім того, вказує, що загальна сума заборгованості ТОВ «Юрата» за кредитом визначена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб станом на 01.11.2017 року становить 916 139, 47 грн. Таким чином, ціна майнових прав за умовами Договору становила 654 125 грн, а розмір самої грошової вимоги становив 916 139, 47 грн., тобто розмір грошової вимоги значно перевищує ціну відступлення вимоги. Крім того, як вбачається з публічного паспорту активу щодо прав вимога за кредитом станом на 01.11.2017 року вартість майна переданого в іпотеку становить 1 340 000 грн, з врахуванням переоцінки - 1 675 000 грн, що значно більше розміру заборгованості боржника визначено публічним паспортом Активу ФГВФО - 916 139, 47 грн.

Позивач зазначає, що фактично в результаті укладення оспорюваних договорів про відступлення права вимоги ПП «ПАМІР-А» набуло право власності на майно, вартість якого значно перевищує, по - перше, сплачену ПП «ПАМІР-А» ПАТ «Дельта Банк» суму, а по-друге, значно перевищує розмір заборгованості ТОВ «Юрата» за кредитним договором.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що за своєю правовою природою було укладено не договір купівлі-продажу майнових прав, а договір факторингу.

Щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Разом з тим, ПП «ПАМІР-А» не є ані банком, ані фінансовою установою, в усякому разі серед зареєстрованих видів діяльності вказаної юридичної особи відсутні будь-які дані, що стосувалися б діяльності у галузі фінансових послуг, а також вказана юридична особа відсутня в реєстрі фінансових установ на офіційному веб-сайті Нацкомфінпослуг.

Позивач вважає, що договір №336/К від 22.03.2018 року купівлі-продажу майнових прав фактично є договором факторингу, в якому не дотримано вимоги чинного законодавства щодо суб`єктного складу фактора (банк або інша фінансова установа). А тому останній укладений з порушенням чинного законодавства і може бути судом визнаний недійсним.

Що стосується договору іпотеки №31/Zкіп-05 від 29.12.2005 року, то він є похідним від кредитного договору та за своїм суб`єктним складом повинен бути ідентичним до основного договору, а саме договору факторингу.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд визнати безпідставною та такою, що не підлягає виконанню, вимогу про усунення порушення (іпотечне повідомлення) без дати та номеру реєстрації ПП «ПАМІР-А», адресовану ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір №336/К купівлі-продажу майнових прав від 22.03.2018 року на підставі якого від ПАТ «Дельта Банк» до ПП «ПАМІР-А» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №31/К-05 від 29.12.2005 року; визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22.03.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстраційним №418, на підставі якого від ПАТ «Дельта Банк» до ПП «ПАМІР-А» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , за договором іпотеки №31/Zкіп-05 від 29.12.2005 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2019 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що посилання позивача відносно його не погодження із розміром заборгованості та твердження про те, що такий розмір є необґрунтованим та не відповідає фактичному розміру боргу, судом зазначено, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, що вказана сума заборгованості розрахована невірно, не надав власного розрахунку, та не оспорював її в судовому порядку, жодного доказу звернення позивача до зазначених вище банківських установ, судових інстанцій за вирішенням даного питання позивачем до суду не надано.

Крім того, як видно із змісту спірних договорів, між ПАТ «Дельта Банк» та ПП «ПАМІР-А» укладено саме договори відступлення права вимоги, а не факторингу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гарбазей Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з чим просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга, крім доводів викладених у позовній заяві, обґрунтована тим, що після пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості у кредитора відсутнє право нараховувати та стягувати заборгованість за відсотками, підвищеними відсотками та інфляційні втрати. Відповідно після пред`явлення вимоги ПАТ «Дельта Банк» 02.06.2011 року жодних нарахувань відсотків, підвищених відсотків та інфляції кредитор не мав права.

При цьому, з 27.06.2012 року (ухвалення рішення господарським судом Черкаської області) до 22.03.2018 року (дата відступлення права вимоги за кредитним договором) сума заборгованості ТОВ «Юрата» перед ПАТ «Дельта Банк» практично не змінилася. Разом з тим, з 22.03.2018 року по 30.03.2018 року (день направлення вимоги ПП «ПАМІР-А» без дати та номеру реєстрації) сума заборгованості збільшилась з 916 139, 47 грн до 1 507 297, 72 грн.

Апеляційна скарга в частині вимог щодо спірних договорів містить обґрунтування, які викладені позивачем у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог та підстав позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПП «ПАМІР-А» вказувало, що позовними вимогами ОСОБА_1 є визнання вимоги такою, що повністю не підлягає виконанню. Вважає, що такі дії з боку позивача є зловживанням ним права. В разі якщо він не погоджується з визначеною сумою зобов`язання, він має право використати інші способи захисту, спрямовані на встановлення справедливої на його думку суми заборгованості, а не визнавати вимогу такою, що не підлягає виконанню повністю.

Вказує, що укладення оспорюваних договорів відбулося за результатами проведених електронних торгів, які проведені у відповідності до вимог ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 року №388. Договір купівлі-продажу майнових прав від 22.03.2018 року та договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22.03.2018 року укладені на підставі вказаного протоколу у відповідності до вимог п. 3 розділу VII зазначеного Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються.

Щодо посилання апелянта на перевищення ціни, за якою відступлено право вимоги над реальною ціною вимоги, то останнім не взято до уваги, що оспорювані договори укладені за результатами проведення електронних торгів, які в свою чергу проведені у відповідності до Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, норми якого чітко регулюють порядок встановлення ціни реалізації майна на електронних торгах, в тому числі і права вимоги, а тому посилання на невідповідність ціни за якою реалізовано право вимоги реальній ціні вимоги не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу подану ПАТ Дельта Банк» зазначено, що зі змісту спірних правовідносин видно, що між ПАТ «Дельта Банк» та ПП «ПАМІР-А» укладено саме договори відступлення права вимоги, а не факторингу. Тому рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 29 грудня 2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Юрата» було укладено кредитний договір №31/К-05 на відкриття відновлювальної кредитної лінії. Згідно даного договору банк надав ТОВ «Юрата» кредит в сумі 300 000 грн під 21% річних з кінцевим терміном погашення до 26.12.2008 року.

27 вересня 2007 року між ТОВ «Юрата» та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено Додатковий договір №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №31/К-05, яким внесено зміни до п. 1.1 Договору в частині надання ТОВ «Юрата» кредиту в сумі 600 000 грн під 18,5% річних з кінцевим терміном погашення до 26.12.2008 року.

30 липня 2008 року між ТОВ «Юрата» та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено Додатковий договір №3 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №31/К-05, яким внесено зміни до п. 1.1 Договору в частині встановлення процентної ставки на рівні 22% річних з кінцевим терміном погашення до 26.12.2008 року.

28 грудня 2009 року між ТОВ «Юрата» та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено додатковий договір №4 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №31/К-05, яким внесено зміни, серед іншого, і до п. 1.1 Договору в частині надання ТОВ «Юрата» кредиту в сумі 594 846 грн під 22% річних з кінцевим терміном погашення до 01.12.2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем по справі приватним підприємцем ОСОБА_1 , як майновим поручителем по зобов`язаннях ТОВ «Юрата», було укладено 29 грудня 2005 року Іпотечний договір за №31/Zкіп-05, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., про що здійснено запис в реєстрі за №21563 та №21564, зі змінами і доповненнями, предметом якого являється майновий комплекс, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1287,6 кв.м., до складу якого входить і трансформаторна разом із обладнанням.

02 липня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про передачу активів ТОВ «Український промисловий банк» в рахунок погашення заборгованості, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. про що здійснено запис в реєстрі за №2263. Відповідно до умов вказаного Договору ТОВ «Український промисловий банк» було передано ПАТ «Дельта Банк» право вимоги повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними, забезпечувальними та попередніми договорами до боржників, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» змінив ТОВ «Український промисловий банк» як кредитора у вказаних зобов`язаннях.

Таким чином, до відповідача по справі ПАТ «Дельта Банк» перейшли всі права, які мав ТОВ «Український промисловий банк» відносно кредитного договору №31/К-05 на відкриття відновлювальної кредитної лінії укладеного із ТОВ «Юрата» та іпотечного договору №31/Zкіп-05 від 29 грудня 2005 року, укладеного із позивачем по справі ОСОБА_1 Як наслідок, ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за вказаними вище право чинами, та, відповідно, права розпорядження даною вимогою.

Реалізовуючи свої права, ПАТ «Дельта Банк» було виставлено на електронні торги право вимоги за кредитним договором за №31/К-05 від 29 грудня 2005 року укладеним із ТОВ «Юрата».

22 лютого 2018 року ПП «ПАМІР-А» на електронних торгах придбало право вимоги за кредитним договором №31/К-05 від 29 грудня 2005 року, що підтверджується копією протоколу електронних торгів №UA-EA-2018-02-08-000587-а від 22 лютого 2018 року.

22 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПП «ПАМІР-А» укладено договір №336/К купівлі-продажу майнових прав, у відповідності до якого продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають, зокрема право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку №1 до цього Договору.

Відповідно до п. 3.1. вказаного договору сторони домовились, що за продаж майнових прав за цим Договором покупець сплачує продавцю грошові кошти у розмірі 654 125 грн. Ціна договору сплачується покупцем продавцю у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець.

Таким чином, відповідач ПП «ПАМІР-А» набуло права вимоги за вказаним вище кредитним договором за №31/К-05 від 29.12.2005 року, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» із ТОВ «Юрата».

22 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПП «ПАМІР-А» було укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, у відповідності до п. 1.1. якого зазначено, що на умовах цього договору, Договору №336/К купівлі-продажу майнових прав від 22.02.2018 року та на підставі Протоколу електронних торгів №UA-EA-2018-02-08-000587-а від 22 лютого 2018 року, первісний іпотекодержатель передає (відступає) новому іпотекодержателю право вимоги за іпотечним договором №31/Zкіп-05 від 29 грудня 2005 року, з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., зареєстрованим в реєстрі за №21563, що укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та приватним підприємцем ОСОБА_1 , в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника ТОВ «Юрата» за кредитним договором №31/К-05 від 29.12.2005 року.

Відповідно до п. 1.3. цей договір укладено на підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з тим, що між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем укладено договір купівлі-продажу майнових прав за основним договором та в наслідок укладання цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, які забезпечують вимоги за основним договором.

Пунктами 2.2. вказаного договору визначено, що за цим договором до нового іпотекодержателя переходять всі без винятку права та обов`язки первісного іпотекодержателя, передбачені чинним законодавством.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору №336/К купівлі-продажу майнових прав від 22.03.2018 року та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22.03.2018 року, ОСОБА_1 посилався на те, що за своєю правовою природою було укладено не договір купівлі-продажу майнових прав, а договір факторингу, що узгоджується із правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду України від 13.04.2014 року у справі №3-238гс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.

Перевіривши зазначені аргументи позивача, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17.

Крім того, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

З урахуванням вищезазначеного та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний договір №336/К від 22 березня 2018 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки за укладеним договором відступлено право вимоги за ціною, що є нижчою від реальної ціни вимоги, і вказана різниця є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, тому цей договір є договором факторингу, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до розділу III (порядок підготовки до реалізації активів (майна) банків, що ліквідуються) Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.03.2016 № 388, порядок підготовки до продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, включає проведення інвентаризації активів (майна), здійснення оцінки активів (майна), формування ліквідаційної маси, розробку плану продажу активів (майна). Результати інвентаризації, формування ліквідаційної маси та плану продажу активів (майна) затверджуються Фондом.

В розділі VI (Умови та порядок проведення відкритих торгів (аукціону) вказаного Положення передбачено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується, зокрема, права вимоги. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС. Початкова ціна активів (майна) банку, що ліквідується, не повинна бути нижчою за оціночну вартість, визначену незалежним суб`єктом оціночної діяльності на дату формування ліквідаційної маси, або на останню дату оцінки активів (майна). Уповноважений структурний підрозділ Фонду може ініціювати проведення повторної оцінки активів (майна) банку, що ліквідується, у рамках передпродажної підготовки.

Ціна продажу лота, а в даному випадку, права вимоги встановлена у відповідності до вказаного Положення, що в свою чергу свідчить про помилковість твердження апелянта, про наявність фактично укладеного договору факторингу, про що на його думку, свідчить різниця між заборгованістю та ціною договору.

Протокол електронних торгів №UA-EA-2018-02-08-000587-а від 22 лютого 2018 року є чинним, результати електронних торгів не скасовані.

Розбіжності щодо розміру заборгованості за кредитним договором №31/К-05 від 29.12.2005 року у договорі від 22 березня 2018 року № 336/К з наявними у матеріалах справи доказами не можуть бути підставою для визнання договору недійсним з вказаних правових підстав.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом ч. 1 ст. 24 вказаного Закону, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданих договорів.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині визнання вимоги необґрунтованою і такою, що не підлягає виконанню, то колегія суддів звертає увагу, що вимоги про визнання відсутнім права відповідача (кредитора) ПП «ПАМІР-А» вимагати від позивача (боржника) ОСОБА_1 сплати боргу за кредитними договорами, не є вимогами про встановлення юридичних фактів, такі доводи можуть розглядатися судом лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право. Такі вимоги не призводять до поновлення порушених прав, не можуть самостійно розглядатися в окремій справі та підлягають розгляду лише під час розгляду спору про стягнення грошових коштів за кредитним договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальне формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гарбазей Дмитра Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Судді: