Ухвала

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 242/4954/17

провадження № 61-43910ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, відділ екзаменаційно-реєстраційної роботи Дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Національної поліції м. Донецька Міністерства внутрішніх справ України, Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, про захист порушених прав, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на рухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В с т а н о в и в:

08 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є інвалідом другої групи та у зв'язку зі станом здоров'я вирішив придбати автомобіль, який буде відповідати його фізичним даним. Оскільки на момент укладення угоди не мав при собі необхідних документів, оформив у ВРЕВ № 3 м. Донецька УДАІ ГУ МВС України у Донецькій області вказаний автомобіль на свого сина ОСОБА_5 На даний час у нього виникла необхідність продати вказаний автомобіль, а ОСОБА_5 відмовляється надати йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність на продаж автомобіля. ОСОБА_4 вважає, що право власності на автомобіль належить йому, оскільки придбаний за його кошти. Враховуючи наведене, просив суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля в частині визнання особи-покупця ОСОБА_5 недійсним та зробити переведення права власності на вказаний автомобіль на нього, як покупця, визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та витребувати його з чужого незаконного володіння на його користь.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід судді Хейло Я. В. відмовлено.

06 вересня 2018 року ОСОБА_4 надіслав засобами поштового зв'язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального і процесуального права, не враховано всі обставини, якщо мають значення для вирішення справи.

Разом з цим, в частині оскарження ухвали апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року необхідно відмовити у відкритті касаційного оскарження, з огляду на таке.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал судів першої та апеляційної інстанцій які є предметом оскарження у касаційному порядку, а саме:

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз'яснення рішення чи відмову у роз'ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Таким чином, оскаржувана ухвала апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року не входить до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження в справі в частині оскарження ухвали апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року необхідно відмовити.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження в частині оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Разом з цим, в касаційній скарзі міститься клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, в обґрунтування якого він посилається на те, що копію повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду отримав лише 09 серпня 2018 року.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_4 надав копію конверта апеляційного суду Донецької області із штрихкодовим ідентифікатором 684), з якого убачається отримання поштової кореспонденції саме 09 серпня 2018 року о 15 год 29 хв.

Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина 2 статті 390 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Враховуючи наведе, доводи ОСОБА_4 щодо поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень можна визнати поважними, а тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року підлягає задоволенню.

Так, з матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі довідки-рахунку від 03 травня 2012 року; попереднім власником автомобіля був ОСОБА_6, право власності за яким було зареєстровано на підставі довідки-рахунку від 16 січня 2008 року.

Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних заходів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів, тощо. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, у тому числі, засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з Додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, тощо.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надано суду належних доказів того, що спірний автомобіль було придбано за його кошти і для нього, а тому підстави для визнання за ним права власності на вказаний автомобіль відсутні.

Також, суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позову в частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки такі є похідними від вимог про визнання правочину недійсним та визнання права власності на майно.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись частиною 1 статті 389, пунктом 1, 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України,

Ухвалив:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2018 року, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 17 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, відділ екзаменаційно-реєстраційної роботи Дорожньої автомобільної інспекції Головного управління Національної поліції м. Донецька Міністерства внутрішніх справ України, Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, про захист порушених прав, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на рухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_4.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська