ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7469/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1576/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Кузюри Л.В., Мамонової О.Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Чернігівське тролейбусне управління Чернігівської міської ради»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ПрАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління Чернігівської міської ради» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління Чернігівської міської ради» про відшкодування моральної шкоди,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції -28.10.2019,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись з позовом, в якому просили стягнути з КП «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради на користь кожного з них по 50 000 грн моральної шкоди, пов`язаної із загибеллю ОСОБА_5 , а також 5000 грн судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Позов мотивний тим, що 16.04.2018 в м.Чернігові по вул.Івана Мазепи трапилась ДТП за участю маршрутного тролейбуса №5, марки «ЗіУ-682В», інвентарний номер 418, під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухаючись зазначеною вулицею в напрямку проспекту Миру, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , що рухався зліва направо відносно напрямку руху тролейбуса поза межами пішохідного переходу. В результаті вказаної ДТП ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні 20.04.2018. Порушене за даним фактом кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, було закрито постановою слідчого від 20.06.2019 за відсутності складу кримінального правопорушення. ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» позивачу ОСОБА_1 було виплачено страхове відшкодування за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту. Проте предметом такого договору не є відшкодування моральної шкоди, яка завдана позивачам в результаті смерті їх батька та чоловіка, та яку вони оцінюють в загальному розмірі 150 000 грн (по 50 000 грн на користь кожного з позивачів). Відповіді відповідача на заяву ОСОБА_1 від 02.07.2018 про добровільну виплату моральної шкоди отримано не було.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2019 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь кожного з позивачів по 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 2000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, а також 2250 грн судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі КП «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судове рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

Скаржник не погоджується із висновком суду про те, що між діями водія тролейбусу та наслідками ДТП у вигляді смерті ОСОБА_5 є прямий причинний зв`язок, та вважає, що судом не було з`ясовано чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, позивачами не було надано відповідних доказів заподіяння їм моральної шкоди. Позивач вважає, що саме дії ОСОБА_5 , яким було допущено порушення Правил дорожнього руху, стали умовою та причиною настання даної ДТП і знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП. На думку відповідача, в діях померлого вбачається і умисел, і груба необережність, а не проста необачність. Скаржник вважає, що, з врахуванням ступеню вини померлого, є підстави для зменшення або звільнення від відшкодування шкоди за нормами ст.1193 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи доводи скарги необгрунтованими, безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, нормам чинного законодавства. Позивачі зазначають, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б підтверджували свідоме бажання потерпілого ОСОБА_5 отримати шкоду, як і не встановлено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили, тобто відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки на підставі ч.5 ст.1187 ЦК України. Відповідач повинен відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану його працівником.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок загибелі під час ДТП ОСОБА_5 , батька та чоловіка позивачів, останні зазнали великих моральних страждань, а відсутність у діях водія складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Також суд зазначив, що ним не здобуто доказів існування під час ДТП непереборної сили для водія тролейбуса або наявності умислу потерпілого.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачі звернулись з позовною вимогою про стягнення з відповідача по 50000 грн моральної шкоди, завданої їм внаслідок смерті чоловіка та батька ОСОБА_5 в дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 16.04.2018 за участі водія відповідача ОСОБА_4 .

З приводу обставин згаданої ДТП у матеріалах цивільної справи міститься копія постанови старшого слідчого СУ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 20.06.2019 про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України - за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Із змісту постанови вбачається, що 16.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості щодо кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.2 КК України.

Проведеним в даній кримінальній справі досудовим розслідуванням встановлено, що 16.04.2018 близько 15 год. 35 хв. в м.Чернігові по вул.Івана Мазепи в районі будинку №2 трапилась ДТП за участю маршрутного тролейбуса №5, марки «ЗіУ-682В» під керуванням водія ОСОБА_4 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 .

Внаслідок наїзду транспортного засобу ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у лікарні.

У висновку судово-медичної експертизи № 456 від 21.05.2019 смерть ОСОБА_5 настала від набряку головного мозку внаслідок внутрічерепної травми. Наявності в крові та сечі потерпілого етанолу не встановлено.

Також встановлено, що водій ОСОБА_4 не мав технічної можливості своїми діями уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 та дії водія не перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, не є ні причиною, ні умовою виникнення ДТП. При цьому пішохід ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 4.7; 4.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України, що, згідно з висновком слідчого, стало умовою виникнення та причиною настання даної ДТП і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Отже, досудовим розслідуванням достовірно встановлено факт ДТП за участю водія ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_5 , внаслідок якої настала смерть останнього.

Зазначені обставини не заперечуються сторонами.

Водночас як зазначено вище, вина водія ОСОБА_4 у скоєнні ДТП досудовим розслідуванням не встановлена, а випадок мав місце внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_5 , який порушив вимоги п.п.4.4; 44.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України.

Потерпілий ОСОБА_5 був чоловіком позивачки ОСОБА_2 (копія свідоцтва про укладення шлюбу на а.с.12), та батьком позивачів ОСОБА_1 (копія свідоцтва про народження на а.с.7) та ОСОБА_3 (копія свідоцтва про народження на а.с.19).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_7 як дружина покійного ОСОБА_5 , а також позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як сини (з врахуванням позиції Верховного Суду від 09.08.2019 у справі №212/1162/16-ц) мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка та батька позивачів.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що. розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦКУкраїни шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові №6-145цс12 від 05.12.2012 року.

Відповідно до положень ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5).

Досудовим розслідуванням встановлено, що смерть ОСОБА_5 настала внаслідок ДТП, за участю транспортного засобу (тобто джерела підвищеної небезпеки), який належить відповідачу.

Відтак в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України обов`язок відповідача (як володільця транспортного засобу) щодо відшкодування моральної шкоди має місце незалежно від наявності його вини у вчиненні ДТП.

Вищенаведеними обставинами спростовуються посилання відповідача на відсутність вини його водія у вчиненні ДТП та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, як підстави для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що є підстави для зменшення або звільнення його від цивільної відповідальності, оскільки шкода була завдана внаслідок умислу та грубої необережності потерпілого з огляду на встановлені досудовим розслідуванням обставини ДТП, зокрема, порушення потерпілим Правил дорожнього руху України.

Проте такі доводи не можна вважати обґрунтованими та спроможними в даному випадку.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.7 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Факт порушення ОСОБА_5 . ПДР не є умислом, оскільки відповідачем не доведено, що потерпілий свідомо та бажано допустив дії, внаслідок яких загинув.

Підстави для застосування ст.1193 ЦК України для звільнення відповідача від відшкодування моральної шкоди (враховуючи вимоги апеляційної скарги про ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі) відсутні з огляду на правовий висновок Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №352/342/17, що постановлений у подібних правовідносинах.

За змістом ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Можна виділити критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зокрема характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близької людини слід також враховувати характер стосунків позивача та померлого за час його життя: сімейний стан позивача, ступінь близькості, спільно чи окремо проживали, способи та регулярність спілкування тощо.

Під час розгляду справи позивачами не заперечувався факт порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху, що призвели до настання наслідків ДТП у вигляді смерті потерпілого. З врахуванням цієї обставини ними заявлений розмір морального відшкодування по 50 т. грн кожному, який не є завищеним.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, а саме: характер правопорушення, відсутність вини відповідача, порушення потерпілим правил безпеки руху, характер стосунків позивачів та померлого, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі їх життя, пов`язаних із втратою чоловіка, виходячи із принципів розумності і справедливості, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру завданої моральної шкоди.

Безґрунтовними є посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних страждань, оскільки факт завдання моральної шкоди дружині та синам потерпілого доведено безпосередньо фактом спричинення смерті їх чоловіка та батька джерелом підвищеної небезпеки, що в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України є підставою для відшкодування їм моральної шкоди незалежно від доведеності вини відповідача.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

09.12.2019 позивачами разом з відзивом подана заява про стягнення судових витрат у вигляді наданої професійної правничої допомоги в розмірі 3000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу - п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, правнича допомога позивачам надавалась адвокатом Селюхом А.В. на підставі ордеру про надання правової допомоги та відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правничої допомоги від 03.12.2019. Згідно з квитанціями до прибуткового касового ордеру б/н від 06.12.2019, кожним з позивачів було сплачено адвокату Селюху А.В. гонорар у сумі 1000 грн. Сума гонорару відповідно до розрахунку судових витрат на оплату професійної правничої допомоги від 06.12.2019 складається з витрат: на юридичну консультацію, укладення договору про надання правничої допомоги - 1 год., на правовий аналіз дій позивачів по справі з урахуванням вивчення і аналізу поданої відповідачем апеляційної скарги, підготовка процесуальних документів, оформлення відзиву на апеляційну скаргу, подача його до апеляційного суду - 5 год., на участь у судовому засіданні Чернігівського апеляційного суду - 1 год.

Враховуючи принцип обґрунтованості та пропорційності, беручи до уваги складність даної справи, розгляд її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відсутності даних щодо укладення нового договору про надання правничої допомоги, за наявності договору від 14.05.2018 (а.с.39), колегія суддів вважає за доцільне зменшити суму заявлених до відшкодування витрат позивачів на оплату правничої допомоги та стягнути з відповідача на користь позивачів по 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 жовтня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління Чернігівської міської ради» - без задоволення.

Стягнути з Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління Чернігівської міської ради» (14027, м.Чернігів, вул. Шевченка, буд.50Б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) по 500 грн витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Л.В.Кузюра

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 19.12.2019.