Справа №345/3982/19
Провадження № 2/345/1508/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.09.2019 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Юрчак Л.Б.

секретаря судового засідання Баран В.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно ,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. Згідно Свідоцтва про право власності на жилий будинок, яке видане 04 листопада 1987 року виконавчим комітетом Пійлівської сільської Ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 є колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_3 , якій на праві особистої власності належала Ѕ частина вищезазначеного домоволодіння. Інша Ѕ частина даного домоволодіння, належала на праві особистої власності другому члену колгоспного двору - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла член колгоспного двору - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день її смерті залишилось спадкове майно, на яке померла залишила заповіт, посвідчений 07 грудня 1988 року секретарем виконкому Пійлівської сільської ради Калуського району М.Попович, який зареєстрований в реєстрі за № 12, відповідно до якого вона все своє майно заповіла позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла голова колгоспного двору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На день її смерті залишилось спадкове майно, на яке померла заповіту не залишила, а саме: Ѕ частина домоволодіння по АДРЕСА_1 . Після смерті прабабці, позивач з матір`ю, вступили в управління спадковим майном, так як проживали в житловому будинку, тому набули права на спадщину, хоча й це право не було оформлено, адже діюче на той час законодавство не передбачало обов`язку спадкоємців отримати свідоцтво про право на спадщину. У встановлений законом спосіб мати позивача та позивач звернулися до державного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на спадкове майно. Однак, нотаріус виніс постанову від 21.07.2000 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій та рекомендував звернутись за захистом свого права до суду. А тому позивач вимушений звернутися в суд з даним позовом.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву,згідно якої просить суд розгляд справи проводити без його участі, з участю його представника, позовні вимоги підтримує повністю, просить задоволити.

Представник позивача адвокат Жовнір М.Й. в підготовче судове засідання подав заяву про розгляд справи без його участі, просить суд позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилася, проте подала заяву, в якій просить суд розглядати справу у її відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла член колгоспного двору - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , яке видане виконкомом Пійлівської сільської Ради Калуського району Івано-Франківської області 20.03.1989 року(а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла голова колгоспного двору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 , яке видане повторно 23.06.2000 року завідуючим відділом запису актів громадянського стану Калуського району Івано-Франківської області(а.с.13).

Згідно заповіту, посвідченого 07 грудня 1988 року секретарем виконкому Пійлівської сільської ради Калуського району М.Попович, який зареєстрований в реєстрі за № 12, ОСОБА_4 все своє майно заповіла позивачу (а.с.15). Заповіт не змінювався та не відмінявся (а.с.35).

Як вбачається з матеріалів справи, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 (а.с.27).

Згідно Свідоцтва про право власності на жилий будинок (а.с.18), яке видане 04 листопада 1987 року виконавчим комітетом Пійлівської сільської Ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 є колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_3 , якій на праві особистої власності належала Ѕ частина вищезазначеного домоволодіння.

Інша Ѕ частина домоволодіння по АДРЕСА_1 , належала на праві особистої власності другому члену колгоспного двору - ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на жилий будинок, яке видане 04 листопада 1987 року виконавчим комітетом Пійлівської сільської Ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області та яке записане в реєстрову книгу за № 1 за реєстровим № 103(а.с.17).

Таким чином, згідно з оригіналами записів погосподарської книги №2 виконкому Пійлівської сільської ради за 1986-1991 роки, членами колгоспного двору були: ОСОБА_3 - голова двору та ОСОБА_4 - член колгоспного двору.

Інвентаризаційна вартість вказаного будинковолодіння, відповідно до технічного паспорту від 08 травня 2018 року, інвентаризаційна справа № 6242, який виготовлений ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», становить 45 627,00 (а.с.30-33).

Після смерті прабабці, позивач з матір`ю, вступили в управління спадковим майном, так як проживали в житловому будинку, тому набули права на спадщину, хоча й це право не було оформлено, адже діюче на той час законодавство не передбачало обов`язку спадкоємців отримати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно.

У відповідності до ст. 121 того ж Кодексу володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору.

При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члену двору, який досяг шістнадцяти років.

Згідно ч.2 ст. 123 зазначеного вище Кодексу розмір частки члена двору встановлюється,виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності`роз`яснено, що положення статтей 17,18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами у господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

У відповідності до статті 563 ЦК України( в редакції 1963 року) яка діяла до 16.01.1994 року право на спадкування майна у загальному порядку можливе лише по смерті останнього члена колгоспного двору.

В установлений законом спосіб позивач та його мати звернулися до державного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Локатир М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на будинковолодіння,яке знаходиться по АДРЕСА_1 . Однак, нотаріус виніс постанову від 21.07.2000 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій та рекомендував звернутись за захистом свого права до суду (а.с.26,27).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не претендує на спадкове майно та не заперечує проти задоволення позову і позивач належно та вчасно прийняв спадщину, тому за таких обставин, суд вважає, що за ним слід визнати право власності на заявлене спадкове майно .

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.120, 121,123, 563 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), ст.ст. 316-319, 356,1235, 1268 ЦК України, п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_3 , право власності на спадкове майно, а саме на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі:

-на Ѕ частину за заповітом домоволодіння по АДРЕСА_1 , яка належала на праві особистої власності ОСОБА_4 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-на Ѕ частину за законом домоволодіння по АДРЕСА_1 , яка належала на праві особистої власності ОСОБА_3 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: