ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7823/19 Справа № 210/6117/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Костенко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним, договору застави припиненим, стягнення грошової суми, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", назва якого змінена у відповідності до Статуту, затвердженого 21 травня 2018 року та погодженого 11 червня 2018 року, на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, мотивуючи його тим, що згідно договору №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 11.978 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами, комісії та інших витрат на умовах, встановлених договором, із терміном дії договору до 01 лютого 2013 року.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки №KRHCAU01140001/1.

Вказували, що банк взяті на себе зобов`язання виконав та надав обумовлені кредитним договором грошові кошти.

Посилаючись на те, що позичальник порушив взяті на себе зобов`язання та допустив заборгованість, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5.775 доларів США 67 центів, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3.651 долар США 67 центів, заборгованості за відсотками у розмірі 1.414 доларів США 16 центів, заборгованості по комісії у розмірі 171 долар США 27 центів та заборгованості за пенею у розмірі 538 доларів США 57 центів.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживачів, визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним, договору застави припиненим, стягнення грошової суми, мотивуючи його тим, що банк невірно тлумачить умови кредитного договору в частині сплати 0,13% від суми виданого кредиту, оскільки щомісячна сплата комісії у розмірі 0,13% стосується дострокового погашення кредиту у відповідності до пункту 3.11 договору.

Вказувала, що вона та поручитель не повідомлялися про підвищення відсоткової ставки за договором.

Зазначала, що виконала взяті на себе зобов`язання та сплатила всі належні до сплати суми.

Посилаючись на те, що інших видів платежів, крім тих які вона здійснила, договором не було передбачено, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати виконаними нею в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року; визнати припиненою дію договору застави рухомого майна №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 3.855 грн. 60 коп. набутих банком без достатньої правової підстави.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року у задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року резолютивну частину рішення суду від 21 серпня 2015 року доповнено абзацом: «Судові витрати за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним, договору застави припиненим, стягнення грошової суми віднести за рахунок держави».

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ "Приватбанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк, в іншій частині залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, зазначали, що вони надали грошові кошти, а відповідачі допустили заборгованість.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині вирішення її позовних вимог, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким їх позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано те, що вона не лише виконала умови кредитного договору у повному обсязі, а й перевиконала його, сплативши надлишкові грошові кошти.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 21 серпня 2015 року у частині відмови АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове їх задоволення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року станом на 21 червня 2013 року у розмірі 3.444 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 2.816 доларів США 45 центів та заборгованості по відсотках - 627 долари США 55 центів. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 21 серпня 2015 року у частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання зобов`язання за кредитним договором виконаним, договору застави припиненим, стягнення грошової суми залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року виправлено за ініціативою суду описку, допущену у резолютивній частині скороченого тексту постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року у справі. Замість заборгованості у розмірі 5.068 доларів 83 центи США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 3.651 долар США 67 центів та заборгованості по відсотках - 1.417 доларів США 16 центів, зазначено вірний розмір заборгованості 3.444 доларів США, яка складається з 2.816 доларів США 45 центів - заборгованості за кредитом та 627 доларів США 55 центів - заборгованість за відсотками.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, з врахуванням постанови Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України (у редакції, чинній на час перегляду оскаржуваного судового рішення) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02 лютого 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №KRHCAU01140001.

За умовами укладеного договору позичальник ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у розмірі 11.978 доларів США для придбання автомобіля, а також у розмірі 4.779 доларів США 31 цент на сплату страхових платежів на строк до 01 лютого 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладено 02 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір застави рухомого майна №KRHCAU01140001.

За умовами якого заставодавець ОСОБА_1 передала заставодержателю АТ КБ «ПриватБанк» транспортний засіб Chevrolet АВЕО, випуску 2006 року, типу легковий седан В, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором також було укладено між банком та ОСОБА_2 договір поруки №KRHCAU01140001/1 від 02 лютого 2006 року, яка поручилась перед кредитором АТ КБ «ПриватБанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та зобов`язалась відповідати солідарно у тому ж розмірі, що і боржник.

Звернувшись з позовом банк надав розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за спірним кредитним договором станом на 21 червня 2013 року мається заборгованість у загальному розмірі 5.775 доларів США 67 центів, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3.651 долар США 67 центів, заборгованості за відсотками у розмірі 1.414 доларів США 16 центів, заборгованості по комісії у розмірі 171 долар США 27 центів та заборгованості за пенею у розмірі 538 доларів США 57 центів.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що банком недоведений обсяг заборгованості за кредитним договором з урахуванням наданих платежів по погашенню кредиту у загальному розмірі 11.191 долар США 85 центів, а відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 не довела факт виконання кредитних зобов`язань у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку та погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами першою, другою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що у вересні 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KRHCAU01140001.

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення кредитного договору №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року та зобов`язання банку повернути суму переплати.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2012 року у справі №2-2145/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 червня 2013 року, в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251,252 ЦК України).

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України колегія суддів наголошує на тому, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Зважаючи на те, що боржник порушив свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів згідно із затвердженим графіком, виникла прострочена заборгованість за кредитом та зі сплати процентів, а тому у вересні 2011 року банк звернуся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року, яка виникла станом на 19 серпня 2011 року.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України,як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Звернувшись із вимогою про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості та дострокове виконання основного зобов`язання, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання відповідача, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів.

Крім того, подавши позов про стягнення заборгованості з поручителя у солідарному з боржником порядку 29 серпня 2013 року він пропустив строк встановлений статтею 559 ЦК України строк на пред`явлення позову до поручителя з врахуванням звернення до суду з позовом у вересні 2011 року.

Таким чином колегія суддів вважає позовні вимоги банку такими, що підлягають до задоволення частково, а з позичальника ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за кредитним договором №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року станом на 21 червня 2013 року у загальному розмірі 4.285 доларів США 11 центів, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3.651 долар США 67 центів (в межах позовних вимог) та заборгованості за відсотками у розмірі 633 долари США 44 центи (з врахуванням звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави).

Пеня та комісія в межах позовних вимог банку до стягнення не підлягає, оскільки згідно з розрахунком банку та деталізованою випискою за спірним кредитним договором, її нарахування здійснювалось після закінчення строку дії кредитного договору, в той час коли банк, як кредитор, позбавлений права нараховувати проценти та інші платежі, передбачені кредитним договором, після зміни строку виконання основного зобов`язання, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) (т.1 а.с.4-8, т.3 а.с.22-263).

Таким чином, доводи апеляційної скарги банку частково знайшли своє підтвердження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами справи, колегія суддів наголошує на тому, що згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 510 цього Кодексу сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Загальні підстави припинення зобов`язань визначено у статті 598 ЦК, згідно з якою зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зобов`язання припиняється виконанням,проведеним належним чином.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову банку, з одночасним відхиленням доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишенням без змін рішення суду в частині вирішення її позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 513 грн.38 коп. та судові витрати, понесені банком у зв`язку з проведенням судово-економічної експертизи у розмірі 15.228 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року в частині відмовити в позові акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №KRHCAU01140001 від 02 лютого 2006 року станом на 21 червня 2013 року у загальному розмірі 4.285 доларів США 11 центів, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3.651 долар США 67 центів та заборгованості за відсотками у розмірі 633 долари США 44 центи. В решті вимог до ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту відмовити.

В решті рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 15.741 грн.57 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.