П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 753/15301/17

Провадження: № 22-ц/824/8184/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Вовка Є.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 8 вересня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки. На виконання умов вказаної розписки, він, позивач, надав відповідачу ОСОБА_2 у борг 4 000 доларів США та 5 000 грн. зі строком повернення до 08.10.2014 року, проте відповідач у визначений розпискою строк зазначені кошти не повернув. За таких обставин просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за позикою у розмірі: 218036 грн. 14 коп., яка складається з тіла позики в іноземній валюті - 4 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 103139,60 грн.; тіла позики в національній валюті України - 5 000 грн.; відсотків за користування позикою в іноземній валюті - 360 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 9282,56 грн.; відсотків за користування позикою в національній валюті України - 450,00 грн.; індексу інфляції за весь час прострочення - 100163 грн. 98 коп.

ЗаочнимрішеннямДарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що доказом укладення договору позики у формі розписки між ним та ОСОБА_2 є аудіо запис розмови між ними, в якій боржник визнає отримання у борг коштів від ОСОБА_1 . Крім того, свідком укладення договору позики є ОСОБА_3 . Однак, суд першої інстанції не дослідив аудіо запис та не допитав свідка, ухваливши заочне рішення за його відсутності. Також, зазначає, що договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їхвідсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог вказував, що 8 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачем видано розписку. На виконання умов договору він надав ОСОБА_4 4000 доларів США та 5000 грн. зі строком повернення до 8 жовтня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що у вказаній розписці, на яку посилається позивач, не зазначено особу позикодавця, тобто, факт отримання відповідачем коштів у борг саме у ОСОБА_1 не доведений.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс 16.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчитьпро неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Тобто, підтвердженням факту укладення договору та існування зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має бути оригінал розписки.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію розписки, оригінал якої наявний у нього.

Висновок суду першої інстанції про те, що дана розписка не містить даних позикодавця, а тому не може бути доказом отримання відповідачем коштів саме від позивача, є необґрунтованими, оскільки цивільним законодавством не встановлено спеціальних вимог до змісту договору позики (розписки).

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги про стягнення суми боргу у розмірі 4000 доларів США та 5 000 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Звернувшись до суду з позовом про повернення суми позики, ОСОБА_1 , окрім позичених сум, також просить стягнути з відповідача відсотки за користування позикою як в іноземній так і в національній валюті України та індекс інфляції за весь час прострочення.

В той же час колегія суддів відмічає наступне.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як передбачено ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Тобто, позивач має право на отримання відсотків на рівні облікової ставки НБУ лише від суми позики, яка була надана у національній валюті.

З урахуванням викладеного позовні вимоги щодо стягнення відсотків відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України за користування позикою в іноземній валюті не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України та є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення індексу інфляції колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є кошти як в іноземній валюті (долари США ), так і в національній валюті України.

При цьому, як на законодавчому рівні, так і судова практика дійшла однозначного висновку про неможливість застосування індексу інфляції до розрахунків вимог, що ґрунтуються на зобов`язанні, яке виражене у іноземній валюті.

Згідно зі ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму позики у розмірі 5 000 грн з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, який становить період з 09.10.2014 року по 18.08.2017 року.

Індекс інфляції за зазначений період становить 182,92 % (добуток щомісячних індексів за вказаний період).

Отже, розмір інфляційних втрат за формулою: (Сума боргу) х (індекс інфляції) : 100% - (Сума боргу) за відповідний період з жовтня 2014 року по грудень 2017 року дорівнює 4 146 грн, який і підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що загальний розмір заборгованості за укладеним між сторонами договором позики від 08.09.2014 року складає: тіло позики в іноземній валюті 4 000 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 08.08.2017 року (1долар США - 25,7849 грн) становить 103 139,60 грн; тіло позики в національній валюті України - 5 000 грн, відсотки за користування позикою в національній валюті України - 450 грн, інфляційні втрати за весь заявлений період прострочення за користування коштами в національній валюті України - 4146 грн, а всього 112 735,60 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 127,35 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) заборгованість за укладеним між сторонами договором позики від 08.09.2014 року, що складає: тіло позики в іноземній валюті 4 000 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 08.08.2017 року (1долар США - 25,7849 грн) становить 103 139,60 грн; тіло позики в національній валюті України - 5 000 грн, відсотки за користування позикою в національній валюті України - 450 грн, інфляційні втрати за весь заявлений період прострочення за користування коштами в національній валюті України - 4146 грн, а всього 112 735,60 (сто дванадцять тисяч сімсот тридцять п`ять) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1 127,35 (одна тисяча сто двадцять сім) грн 35 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль