Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 309/543/15-ц

провадження № 61-30378св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року у складі судді Кемінь В. Д. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - АБ «Укргазбанк»)та просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 148/07-01 від 26 листопада 2007 року, укладений між ним та АБ «Укргазбанк», та визнати недійсними додаткові угоди № 01 від 10 лютого 2012 року та № 02 від 17 травня 2012 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 26 листопада 2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 148/07, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 18 000, 00 доларів США, що еквівалентно 90 900 грн. Умовами цього договору встановлено відсоткову ставку у розмірі 12, 5 % річних, термін дії договору визначено до 26 листопада 2019 року. Зазначений кредит надавався для задоволення споживчих потреб позичальника.

Вказує, що під час укладення кредитного договору банк приховав від нього інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Окрім цього, вважає, що кредитний договір суперечить чинному законодавству України, оскільки відповідач не мав права видавати фізичній особі валютний кредит для споживчих цілей у іноземній валюті при відсутності у нього індивідуальної ліцензії.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року, позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 148/07 від 26 листопада 2007 року, який укладений між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав ОСОБА_1 , як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, внаслідок чого прийшов до висновку, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року АБ «Укргазбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що банк перед укладенням спірного кредитного договору не надав позивачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, орієнтовну вартість кредиту, детального розпису загальної вартості кредиту є такими, що не відповідають дійсності і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, власноруч заповненою ОСОБА_1 заявою на отримання кредиту в іноземній валюті під заставу нерухомості, кредитним договором та додатком № 1 до нього, які підписані позивачем.

Також абсолютно безпідставними є висновки судів про те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Окрім цього вказує, що суди не звернули уваги на те, що з 2007 року та до цього часу позивач виконує умови кредитного договору та здійснює необхідні платежі по погашенню кредиту та нарахованих відсотків, у 2012 році між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою змінено валюту кредитування у гривню, що свідчить про те, що позивач визнає дійсність укладеного договору і його умови йому зрозумілі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Хустського районного суду Закарпатської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 309/543/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Від ОСОБА_1 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він просить залишити її без задоволення, а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 26 листопада 2007 року між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 148/07, відповідно до умов позивач для задоволення споживчих потреботримав кредит в сумі 18 000, 00 доларів США зі сплатою 12, 5 % річних на строк до 26 листопада 2019 року.

Висновком судового експерта Київської незалежної судово-експертної установи № 2131 від 20 лютого 2017 року встановлено, що оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) під час укладання кредитного договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року виконано з недотриманням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року та Закону України «Про захист прав споживачів», а саме:

- в межах наявних матеріалів реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № 148/07 від 26 листопада 2007 року та додатках до нього не визначено;

- реальна процентна ставка на момент укладання кредитного договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року складає 15, 65 %;

- абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року складає 13 956, 37 доларів США;

- в межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 26 листопада 2007 року по 06 липня 2016 року з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 06 липня 2016 року встановлено:

1) реальна процентна ставка на момент укладання договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року складає 34, 15%;

2) абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року складає 143 578, 05 грн.

- в межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (у тому числі за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов зазначених на момент укладення кредитного договору № 148/07 від 26 листопада 2007 року, складають від 126, 30 доларів США до 431, 58 доларів США.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 12 листопада 2007 року, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Визнаючи кредитний договір, укладений між сторонами, недійсним суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходили з невідповідності умов кредитного договору положенням статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

При цьому, задовольняючи позов, суди виходили із доведених позивачем обставин лише на підставі висновку експерта, яким встановлено певні недоліки оскаржуваного кредитного договору, які самі по собі не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Разом з тим, розглядаючи спір по суті, суди не врахували дії позичальника, а саме, що він підписав кредитний договір, погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором, здійснював погашення по кредитним зобов`язанням. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Факт отримання кредитних коштів та користування ними з 2007 року позивач не оспорює.

Поза увагою суду першої та апеляційної інстанцій залишилося також те, що у лютому 2012 року сторони уклали додаткову угоду до спірного кредитного договору, якою змінено умови кредитування і позивач з ними погодився, про що свідчить його підпис на цій угоді.

Отже, за наведених обставин та вказаних вище вимог закону, висновок судів про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним є помилковим.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги АБ «Укргазбанк», скасування рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов