Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 759/17815/16-ц

провадження № 61-16415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Атек»,

треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Діловий центр»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Приватного акціонерного товариства «Атек» (далі - ПрАТ «Атек»), треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Діловий центр» (далі - ТОВ «Компанія Діловий центр»), про зобов`язання видати копію ордера на жиле приміщення, посилаючись на те, що з 21 липня 1986 року по 20 лютого 1996 року вона перебувала у трудових відносинах з Київським заводом «Червоний Екскаватор», правонаступником якого є ПрАТ «Атек», у зв`язку з чим на підставі спільного рішення профкому та адміністрації підприємства їй на сім`ю з трьох осіб була надана для проживання кімната № 921 у відомчому гуртожитку по АДРЕСА_3 . Вона зареєстрована у вказаному житлі, за яке сплачує комунальні послуги. Однак відповідач вимагає в неї копію ордера на право проживання в гуртожитку, якого в неї немає і не може бути, оскільки при вселені цей документ здається в житлово-експлуатаційну організацію. Вважаючи порушеним своє право на приватизацію житла, ОСОБА_1 просила зобов`язати ПрАТ «Атек» видати їй належним чином завірену копію спеціального ордера на житлове приміщення у вказаному гуртожитку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі судді Миколаєць І. Ю. позов задоволено. Зобов`язано ПрАТ «Атек» видати ОСОБА_1 засвідчену належним чином копію спеціального ордера на житлове приміщення кімнати АДРЕСА_3 , оригінал якого для заселення було видано ОСОБА_1

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПрАТ «Атек» почало вимагати від мешканців гуртожитку по АДРЕСА_3 , в тому числі від ОСОБА_1 , надати ордер на займане житлове приміщення лише у 2016 році, а тому позивачем не пропущена трирічна позовна давність. Однак через відсутність ордера ОСОБА_1 звернулася до відповідача з проханням надати їй копію цього документа, на що отримала відмову. Оскільки позивач зареєстрована у спірному житлі та оплачує комунальні послуги, то це є підтвердженням її вселення в гуртожиток на законних підставах. Відповідачем не спростовано твердження позивача про видачу їй ордера на право вселення в кімнату гуртожитку на підставі рішенням профкому та адміністрації підприємства.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПрАТ «Атек» задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судовому захисту підлягає лише порушене, не визнане або оспорюване право особи. В даному випадку звернення ПрАТ «Атек» до позивача з проханням надати копію спеціального ордера на право зайняття кімнати у гуртожитку не є порушенням житлових прав ОСОБА_1 та не свідчить про невизнання або оспорювання відповідачем цих прав. Таким чином, з огляду на відсутність порушень житлових прав позивача з боку відповідача, підстави для судового захисту, тим більше в обраний ОСОБА_1 спосіб, відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 зареєстрована в кімнаті гуртожитку та оплачує комунальні послуги, то це є підтвердженням її вселення у спірне житло за рішенням профкому та адміністрації підприємства, тобто на законних підставах. Згідно з пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), громадянин подає до органів приватизації, зокрема, копію ордера на жилу площу в гуртожитку. Таким чином, відмова відповідача надати копію вказаного документа порушує житлові права позивача, в тому числі на приватизацію та отримання субсидії. Оскільки оригінал ордера був вилучений в ОСОБА_1 при вселенні, то рішення місцевого суду про задоволення позову є обґрунтованим та законним.

У червні 2018 року ПрАТ «Атек» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. В матеріалах справи відсутнє рішення профкому та адміністрації підприємства про надання позивачу жилої площі в гуртожитку або договір найму житла. Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ґрунтується виключно на припущеннях. Крім того, ОСОБА_1 має у власності житловий будинок по АДРЕСА_4 , а тому на неї не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку». ПрАТ «Атек» не порушувало житлових прав позивача, оскільки не є органом, який здійснює приватизацію, видає субсидії чи реєструє місце проживання. Перебіг позовної давності розпочався з часу вселення ОСОБА_1 до спірного житла, тобто з 1986 року. Чинним законодавством не передбачена видача дубліката чи копії ордера.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

22 червня 2018 року справа № 759/17815/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що з 1998 року ОСОБА_1 зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_3 , що підтверджується копією її паспорта та довідкою ТОВ «Компанія Діловий центр» від 08 лютого 2010 року № 28.

Предметом спору в цій справі є захист прав позивача на приватизацію житлової площі в гуртожитку.

Питання щодо права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані, регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Пунктом 4 частини першої статті 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що проживання у гуртожитку на правових підставах (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) здійснюється: у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни та члени їхніх сімей мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Для підтвердження права на приватизацію та проживання в гуртожитку на правових підставах значення має факт дотримання передбаченого статтями 128, 129 ЖК Української РСР порядку надання жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до частини другої статті 128 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрації позивача в гуртожитку) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно зі статтею 129 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрації позивача в гуртожитку) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За пунктом 18 Положення громадянин подає до органів приватизації, зокрема копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернення ПрАТ «Атек» до мешканців гуртожитку з проханням надати копію спеціального ордера на право зайняття кімнат не свідчить про невизнання або оспорювання житлових прав позивача, у зв`язку з чим предмет судового захисту відсутній.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінкузгідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про те, що підтвердженням вселення ОСОБА_1 до житла на підставі рішення профкому та адміністрації підприємства є факт її реєстрації в кімнаті гуртожитку і оплата комунальних послуг, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено факту невизнання або оспорювання відповідачем її права на проживання у спірному житлі та не надано доказів того, що вона зверталася до відповідних органів з метою приватизації кімнати і їй в цьому було відмовлено у зв`язку з відсутністю ордера на жилу площу в гуртожитку.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов