ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Чернівці справа № 713/477/19

провадження №22-ц/822/1067/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю, розірвання договору найму, виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кириляк А.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, розірвання договору найму.

Позовна заява обґрунтована тим, що він є власником домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 . Крім нього у вказаному домоволодінні проживають: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Зазначав, що він проживає у житловому будинку під літ. Б, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у житловому будинку під літ. А.

Вказував на те, що він як власник домоволодіння не має можливості мирно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майно, а саме житловим будинком під літ. А, підвалом Пд, які необхідні йому для власного використання.

Він з відповідачами не є членами однієї сім`ї, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, у них з відповідачами не існує договірних відносин, відповідачі не сплачують комунальні послуги, зокрема за природній газ та спожиту електроенергію. Наявність заборгованості за природній газ створює перешкоди у користуванні своєю власністю, відключення його майна від газопостачання, що унеможливлює подальше комфортне проживання.

Відповідачі добровільно виселитися відмовляються.

Посилаючись на вказані обставини, просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження домоволодінням, яке розташоване у АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; розірвати договір найму житлового приміщення, укладений між ним та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відсутні належні докази укладення між позивачем та відповідачем договору найму житла, а також докази того, що дії відповідачів перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися власністю, а борг за комунальні послуги виник з вини відповідачів.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що в його сім`ї відсутнє інше житло, тому виселення його з малолітніми дітьми буде порушувати право на користування житлом.

Обставини справи

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №117636430 від 20 березня 2018 року.

З довідки Вижницької міської ради № 3-64 від 04 лютого 2019 року вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 син, зареєстрований, але не проживає, ОСОБА_3 син, зареєстрований та проживає, ОСОБА_4 невістка, не зареєстрована, але проживає, ОСОБА_5 не зареєстрований , але проживає, ОСОБА_6 не зареєстрованй, але проживає, ОСОБА_7 не зареєстрований, але проживає.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2018 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відмовлено.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам в повній мірі не відповідає.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно із Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з тим самим предметом та з тих самих підстав, відносно яких 31 жовтня 2018 року Вижницьким районним судом Чернівецької області вже ухвалено рішенням, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2018 року та набрало законної сили. У вказаній справі та у справі, що переглядається, сторони, предмет та підстави позовів є тотожними. Будь-яких нових обставин в даній справі позивач не зазначив.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин оскаржуване судове рішення першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині розірвання договору найму, з підстав відсутності доказів його укладення.

Так, відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частин 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 1 статті 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно частини 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Частиною 3 статті 815 ЦК України встановлено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до частини першої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Згідно частини 1 статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Відповідно до частини 2 статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі:

1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази;

2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Згідно частин 4,5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 свою вимогу про розірвання договору найму обґрунтовував тим, що відповідачі фактично є наймачами жилого приміщення за відсутності договору найму, а тому спірні правовідносини повинні регулюватися по аналогії закону ч.4 ст.168 ЖК УРСР.

Апеляційний суд відхиляє вказані доводи, оскільки сторони не укладали договору найму житла, а норми ЦК України не передбачають можливість розірвання неукладеного договору.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є сином позивача та проживає в домогосподарстві розташованому по першому АДРЕСА_1 з моменту народження.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства ( п.6 ч.3 ст.2 ст.11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Колегія суддів вважає, що право користування ОСОБА_3 , його дітей та дружини спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому позбавлення їх такого права є невиправданим втручанням у їхнє право на повагу до житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, на висновки суду не впливають та їх не спростовують, оскільки зазначені доводи можуть бути підставою для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення цих витрат з відповідачів, як споживачів відповідних послуг, в судовому порядку.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасувати. Провадження у справі в цій частині слід закрити. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасувати.

Провадження у справі в цій частині закрити.

В решті рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак