Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/1975/19
Номер провадження: 2/511/746/19
20 грудня 2019 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: Теренчук Ж. В.,
секретаря Ніколас С.О.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Роздільнянська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , належним їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23.08.1994 року.
В судовому засіданні пояснювала, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23.08.1994 року. В 2008 році вона уклала шлюб з ОСОБА_3 В 2016 році шлюб вони розірвали. Після розірвання шлюбу в січні 2016 році вони з відповідачем припинили шлюбні стосунки та відповідач виїхав з її будинку та на даний час його місце перебування не відоме. ОСОБА_3 витрат по утриманню будинку не несе, будинок для проживання не використовує. Через реєстрацію відповідача в її будинку, вона не має можливості у вільний спосіб розпоряджатися належним їй майном, отримувати пільги та субсидії на його утримання.
Тому посилаючись на дані обставини, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Представник третьої особи Роздільнянської міської ради Прибилов О.О. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав, не заперечував проти їх задоволення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення, в зв`язку з тим, що відповідач за адресою реєстрації не проживає.
Судова повістка надсилалась відповідачам в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку.
Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, хоча відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 23.08.1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №2600. (а.с.15)
Згідно копії домової книги по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 18.10.2007 року. (а.с.7)
Зі свідоцтва про шлюб судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.07.2007 року. (а.с.11)
Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 11.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, на підставі актового запису №19, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. (а.с.12)
Факт не проживання ОСОБА_3 за адресою реєстрації АДРЕСА_1 , також підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації, згідно якого на підставі письмових пояснень сусідів та відсутністю особистих речей, комісією на час перевірки встановлено факт не проживання ОСОБА_3 , 1977 року народження в будинку по АДРЕСА_1 . (а.с.14)
Даний факт також підтвердили в суді свідок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом по АДРЕСА_1 . Але з 2016 року ОСОБА_3 за адресою реєстрації не проживає.
Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що відповідач ОСОБА_3 з 2016 року не проживає за адресою реєстрації.
З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками.
Позивач просить визнати відповідача втратившим право на користування житлом, так як він будинок для проживання не використовує, витрат по його утриманню не несе, а його реєстрація в будинку створює позивачці труднощі в розпорядженні та утриманні будинком, а тому суд вважає, що дані спірні відносини стосуються захисту права власності позивача на житло.
Дані правовідносини регулюються наступними нормами права.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю одного із подружжя є майно, набуте, ним до шлюбу.
Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.
Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені
строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Суд, дослідивши по справі надані сторонами докази, встановивши зміст спірних правовідносин і відповідність заявлених вимог нормам права, прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.
Позивач по справі ОСОБА_1 дійсно є власником будинку по АДРЕСА_1 відповідно до наданих нею правовстановлюючих документів, зареєстрована у вказаному будинку і використовує даний будинок для проживання, несе при цьому витрати на його утримання.
Крім цього, даний будинок належить позивачу на праві особистої приватної власності, так як придбане нею до шлюбу з ОСОБА_3 , а відтак не є спільною сумісною власністю подружжя та поділу між подружжям не підлягає.
Оскільки позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , то відповідно має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю.
Відповідач по справі ОСОБА_3 є колишнім членом сім`ї позивача відповідно до ст.64 ЖК України, зареєстрований в будинку позивачки з її згоди і відповідно до норм Житлового кодексу України навіть після припинення сімейних стосунків автоматично право користування цим будинком не втрачає.
Умови втрати права на користування житлом членами сім`ї власника житла викладені в ч.2 ст.405 ЦК України, і відповідно підставою для втрати прав на житло є відсутність членів сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Суд повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, прийшов до висновку, що дійсно вказана особа - відповідач по справі по місцю знаходження житла в м. Роздільна Одеської області відсутній без поважних причини понад один рік, витрат по утриманню будинку не несе.
Про це свідчать і надані суду письмові докази позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачем по справі в ході її розгляду суду не надано жодних доказів, які б спростували вимоги позивача. Спроб вселитися примусово до будинку через суд з 2016 року відповідач ОСОБА_3 не робив, доказів того, що існують перешкоди або поважні причини для його не проживання в будинку не доведено.
Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 втратив право на проживання в будинку АДРЕСА_1 , так як не використовує будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несе, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідач втратив з січня 2016 року.
Дане рішення суду є підставою для зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , так як він втратив право на користування житлом в зв`язку з не проживанням тривалий час за місцем реєстрації.
На підставі ст.383, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст. 150, 156 Житлового кодексу України, керуючись ст. 81, 259, 263-265, 268, 281-284, 288, 289 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , в зв`язку з його відсутністю та не проживанням у вказаному будинку з січня 2016 року.
Вказане рішення є підставою для звернення до Роздільнянської міської ради Одеської області для вирішення питання щодо зняття ОСОБА_3 з реєстрації за вказаною адресою.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя Ж. В. Теренчук