ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/5584/18 Головуючий суддя І інстанції Янцовська Т. М.
Провадження № 22-ц/818/3865/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Янцовської Т.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ніколенко Андрій Сергійович, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, у зв`язку з вчиненням його під впливом помилки та обману, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Між ним та відповідачкою, яка є його донькою, 18.12.2017 укладено договір дарування вказаної частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ніколенко А.С. Договір укладений позивачем у зв`язку з тим, що він опинився під впливом тяжких обставин, оскільки не мав засобів для існування та тяжко хворів, а спірна частина квартири є єдиним його майном та єдиним місцем проживання. Укладаючи договір дарування, позивач помилявся щодо його істотних умов, оскільки мав на меті відчуження на користь відповідачки квартири лише за умови довічного утримання та надання йому допомоги відповідачкою. На теперішній час позивач продовжує проживати у спірній квартирі, де і зареєстрований. Спірний договір позивач уклав, оскільки він є особою похилого віку, тяжко хворіє та має потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі, а відповідачка обіцяла доглядати його, надавати матеріальну та іншу допомогу, оплачувати комунальні послуги, забезпечувати продуктами харчування та купувати ліки після укладення договору дарування. Але після укладення договору відповідачка не виконала своїх зобов`язань: жодного разу не провідала позивача, не передавала продуктів харчування, не сплачувала комунальних послуг, не купувала ліків та взагалі покинула його та виїхала проживати до Польщі. Позивач не працює за станом здоров`я, та жодних інших джерел доходів немає, на даний час відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. В зв`язку з чим вважає, що є підстави для визнання договору дарування недійсним, як вчинено під впливом помилки, що зазначено в правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові № 644/4482/16-ц від 04.07.2018, яка є незмінною і підстав для відступлення від неї немає. Отже, так як позивач на даний час та на момент укладення спірного договору був особою похилого віку, хворів, опинився в тяжких обставинах та потребував допомоги, він помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін у договорі дарування, оскільки відповідач запевнила його, що в разі укладення договору дарування частини квартири, вона буде зобов`язана забезпечувати його матеріально та постійним доглядом, та позивач помилково прийняв договір дарування за договір довічного утримання.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ПН ХМНО Харківської області Ніколенко Андрій Сергійович, про визнання договору дарування недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мироненко І.С. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення процесуальних норм права, судом першої інстанції були неправильно досліджені та оцінені докази, надані сторонами справи, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не обґрунтовано мотиви визнання кожного доказу неналежним та недопустимими, неправильно застосовано норми матеріального права.

Адвокат зазначила, що суду першої інстанції було надано достатньо доказів на підтвердження того, що позивач не здатний працювати, має проблеми зі здоров`ям, а також перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Послалась на те, що судом не було наведено мотивів, з яких він визнав надані докази недостатніми.

Вказала, що судом не було враховано, що позивач помилився у правовій природі договору з огляду на його похилий вік, хворобу, потребу у сторонньому догляді та матеріальній допомозі.

Зауважила, що спірний правочин не відповідав внутрішній волі позивача, оскільки свідки підтвердили, що відчуження квартири повинно було мати платний характер.

Зазначила, що позивач є людиною похилого віку з урахуванням положень ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», оскільки на день укладення спірного договору йому лишалось менше півтора року до пенсійного віку, до 60 років, як було передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

У ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.08.2018 право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві спільної часткової власності за ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ніколенко А.С. від 31.10.2017 р., та за відповідачем згідно договору дарування, виданого 18.12.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ніколенко А.С.

З договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ніколенко А.С. 18.12.2017, зареєстрованого в реєстрі № 2052, ОСОБА_1 передає безоплатно, а ОСОБА_5 приймає у власність 1/2 (одну другу) частку в праві власності квартири АДРЕСА_1 ), яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., укладення цього договору не пов`язане із виконанням «Обдаровуваною» будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь «Дарувальника» зараз або в майбутньому.

З трудової книжки позивача убачається, що він перебував у трудових відносинах з КП «Шляхрембуд», 27.07.2017 звільнився за власним бажанням.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 показали, що позивач вважав, що відповідачка його буде утримувати за договором довічного утримання, однак ці обставини свідкам стали відомі зі слів самого позивача. Оскільки свідки не були учасниками цих подій, їх показання дійсно не можна вважати достовірними доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог щодо наявності підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 215 та частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним.

Суд врахував, що позивач 27.07.2017 звільнений за власним бажанням з КП «Шляхрембуд», на момент укладення оспорюваного договору не був особою похилого віку, належних і допустимих доказів щодо потреби у сторонньому догляді або те, що він діяв під впливом тяжких обставин (ст. 233 ЦК України), під впливом яких він бу3в змушений укласти спірний договір, позивачем суду не надано, а тому під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених саме договором дарування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Доводи позову та скарги про те, що позивач помилився у своїх очікуваннях від договору дарування, сподіваючись на допомогу доньки при досягненні ним похилого віку, дійсно не свідчать, що він не розумів правової природи цього договору. Така поведінка позивача, з урахуванням того, що відповідач не заперечував проти проживання позивача після укладення договору дарування також не доводить наявності помилки позивача при укладенні договору дарування, а є лише ознакою укладеною між сторонами домовленості з цього приводу.

Та обставина, що відповідач дозволила позивачу мешкати у його колишній квартирі не порушує права позивача та не впливає на законність спірного договору. Доводи позову про наявність домовленості про довічне утримання позивача в обмін на отримання спірної квартири у дар об`єктивно також нічим не підтверджена. При цьому у справі відсутні відомості про те, що відповідач заперечує проти проживання позивача у спірній квартири. Доводи позову та скарги про те, що донька ввела його в оману і залишила його без засобів до існування виїхавши до іншої країни також об`єктивно нічим не підтверджені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16я, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, є незмінною і підстав для відступлення від неї не було встановлено Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 644/4482/16-ц.

Вказані висновки просить врахувати представник позивача при розгляді цієї справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції враховує вказані висновки суду касаційного суду, однак, вважає, що обставини справи, що наразі перебуває в провадженні апеляційного суду не є тотожними обставинам справ, що були розглянуті Верховним Судом.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції чинній на час укладення спірного договору 18.12.2017) передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року (ч. 1 ст. 26 Закону).

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років… (ч. 2 ст. 26 Закону)

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років… (ч. 3 ст. 26 Закону)

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що на час укладення спірного договору 18.12.2017 ОСОБА_1 було 58 років 7 місяців і 28 дні, а отже, він вважався особою похилого віку, оскільки до досягнення ним пенсійного віку - 60 років, лишалось менше, ніж півтора року.

Однак, всупереч процесуального обов`язку ст.ст. 12, 81 ЦПК України доказів у розумінні ст.ст. 77,80 ЦПК України на підтвердження того, що на ОСОБА_1 розповсюджувалось правило ч. 1 ст. 26 зазначено Закону, не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

Не можуть вважатись такими доказами копії 1, 24-25 та 26-27 сторінок трудової книжки Серії НОМЕР_1 (а. с. 12), оскільки вони не містять відомостей щодо повного трудового стажу ОСОБА_1 .

З наданої до суду першої інстанції копії Форми ОК-7 (а. с. 44) вбачається, що за звітний 2017 рік ОСОБА_1 сплачено страхові внески лише у червні та липні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої стосовно того, що на час укладення спірного договору позивач не був особою похилого віку.

За відсутності даних про те, що вік позивача заперечує його вільне волевиявлення на укладення спірного договору дарування - ця обставина не має визначального правового значення з огляду на наступне.

У справах, що переглядались Верховним Судом та Верховним Судом України, та на які посилається представник позивача, №№ 6-1124цс15, 6-93цс16, 6-372цс16, 644/4482/16-ц, були наявні інші обставини, які в своїй сукупності дали підстави для висновку, що дарувальники не мали дійсної волі на безоплатне відчуження предмету договору - вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У справі, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції сукупності таких обставин не встановлено.

Так, з наявної в матеріалах справи медичної документації ОСОБА_1 вбачається, що за рік до укладення спірного договору, а саме, 01.12.2016 він отримав травму - закритий перелом ключиці зі зміщенням (а. с. 41).

Після укладення спірного договору ОСОБА_1 04.09.2018 діагностовано остеохондроз переважно в сегментах 2-4 - 2-5 хребта (а. с. 42 на звороті) та 11.09.2018 рекомендована консультація ортопеда (а. с. 43).

Таким чином, позивачем не доведено, що на час укладення спірного договору у нього було діагностовано захворювання, яке могло значною мірою впливати на можливість усвідомлення ним умов пропонованого договору. У справі не доведено, що наслідки перелому ключиці позивача вплинули на його вільне волевиявлення, викликали такі зміни у його здоров`ї, які призвели до безпорадного стану, та як наслідок необхідність у постійному піклуванні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказана обставина має існувати саме на момент укладення спірного договору.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що факт того, що ОСОБА_1 продовжує проживати у спірній квартирі та сплачує вартість комунальних платежів свідчить про відсутність волі на дарування такого майна.

Матеріалами справи не спростовується, що спірне житло є єдиним у позивача. Однак, у справі, що переглядається, наявність зазначеної обставини не свідчить про відсутність у позивача наміру подарувати таке майно, оскільки частка квартири була подарована його рідній доньці, тому після переходу права власності за позивачем зберігається законодавчо закріплене право на користування цим майном відповідно до ч. 1 ст. 160 ЖК УРСР, за якою члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму.

Тобто, укладення спірного договору не позбавило позивача права на проживання.

Позивач сплачує вартість комунальних платежів, оскільки такий обов`язок у нього виникає внаслідок користування спірною житловою площею, наявність іншої домовленості з цього приводу позивач у справі не довів.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що уклав спірний договір під впливом тяжкої обставини - відсутності засобів для існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Районним судом було вірно враховано, що з останнього місця роботи ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням 27.07.2017, тобто, майже за чотири місяці до укладення спірного договору.

Сплата комунальних платежів у травні, серпні, жовтні листопаді 2018 року (а. с. 14, 17, 48, 49) свідчить про те, що позивач має джерела доходу, про які не зазначив суду першої інстанції.

З огляду на відсутність даних стосовно джерел доходу позивача недоведеною є підстава позову стосовно укладення спірного правочину під впливом тяжкої обставини.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись до відповідача з вимогою про компенсацію витрат на житлово-комунальні послуги, сплачених за відповідача.

Намір позивача добровільно подарувати належну йому частину квартири засвідчений нотаріально у тексті спірного договору дарування.

Так, згідно із текстом спірного договору дарування сторонами договору стверджено, що укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (а. с. 64 на звороті).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У справі відсутні допустимі у світлі вказаних норм цивільного матеріального та процесуального права письмові докази на підтвердження того, що позивач під час укладення спірного договору помилився щодо змісту суттєвих умов дарування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінивши у сукупності надані сторонами докази, врахувавши пояснення свідків та дослідивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність підстав заявленого позову; не було доведено наявності обману з боку відповідача чи наявності тяжкої життєвої обставини при укладенні спірного договору дарування, та що вказаний правочин суперечив та суперечить інтересам позивача.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2019.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.