Справа № 346/1078/19
Провадження № 22-ц/4808/1450/19
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді П`ятковського В.І., ухвалене 27 серпня 2019 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 30 серпня 2019 року, в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 21.10.2010 року між сторонами шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить його підпис. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідно позичальник надав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, а також його зміну за рішенням та ініціативою банку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору з інформуванням про це позичальника.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі.

Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, станом на 07.02.2019 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 12 750,64 грн. Зокрема, 509,40 грн - за тілом кредиту, 2 955,44 грн - за простроченим тілом кредиту, 6 552,44 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 1650,00 грн -пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн штрафу (фіксована частина) та 583,36 грн штрафу (процентна складова). Тому просив задовольнити позов.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

При цьому суд виходив з того, що відповідачем 07.10.2016 року проведено поповнення дебетової картки на суму 6 000,00 грн, проте коштів для погашення заборгованості за кредитною карткою він не перераховував. Таким чином, звернувшись в суд з позовом 11 березня 2019 року, позивач пропустив загальний трирічний строк позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу.

Вважає висновок суду про пропуск банком позовної давності помилковим, оскільки при цьому не було перевірено строку дії картки. А отже, всупереч вимог частини 6 статті 81 ЦПК України рішення грунтується на припущеннях. При вирішенні цього питання судом не враховано правові висновки Верховного Суду щодо початку перебігу позовної давності по місячних платежах - після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення строку дії договору.

Так, згідно укладеного договору відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_4 зі строком дії до кінця жовтня 2014 року. Після закінчення її дії картка була перевипущена, він отримав нову картку № НОМЕР_1 зі строком дії до кінця 2019 року. Таким чином, вся сума заборгованості за кредитним лімітом відображається на перевипущеній картці. За даними виписки по картковому рахунку позичальник активно користувався карткою. Посилаючись на те, що строк дії картки встановлено до кінця грудня 2019 року, з позовом до суду банк звернувся в березні 2019 року, вважав позовну давність щодо повернення заборгованості по кредиту не пропущеною.

З цих підстав просив оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Вказує, що банк мав право звернутись до суду починаючи з 21.11.2010 року, тобто з першого місяця несплати відсотків за користування кредитом. Строк дії картки закінчився в жовтні 2014 року і саме з цього часу розпочався початок перебігу позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі. Видана у 2015 році на заяву позичальника банківська картка не стосується цього кредиту. Більше того, кредитний ліміт на ній відсутній, що підтверджується відповідною випискою. А тому суд дійшов правильного висновку про пропуск банком позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обгрунтованість висновків суду.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Рокетська С.В. в судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи необхідність дотримання учасниками справи процесуальних прав та обов`язків, а судом - строків розгляду справи, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності представника апелянта не вбачає.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, 21.10.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (в подальшому перейменоване на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останньому надано кредит на картковий рахунок. При цьому в заяві зазначено, що позичальник погоджується, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ними договір, підтвердженням чого є його підпис (а.с. 9).

Відповідно, позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на ці Тарифи банку, а також Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 11-25).

Крім того, до позовної заяви долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN5119 ОСОБА_1 (а.с.10).

З`ясовано, що позичальник свої зобов`язання з погашення кредиту належним чином не виконував. Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, станом на 07 лютого 2019 року загальна сума боргу за кредитним договором складала 12 750,64 грн. З яких: 509,40 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2 955,44 грн - за простроченим тілом кредиту, 6 552,44 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 1 650,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 583,36 грн - штраф (процентна складова).

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції на час укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, між сторонами існує кредитне зобов`язання, на підставі якого позичальник користується платіжним засобом.

Як вбачається з довідки банку, і не спростовано відповідачем та його представником, згідно цього кредитного договору ОСОБА_1 отримав картку № НОМЕР_2 строком дії до жовтня 2014 року, а після закінчення її дії - № НОМЕР_5 на строк до останнього дня грудня 2019 року (а.с. 93).

А отже, позичальник був обізнаний про існування кредитного договору, усвідомлював наявність заборгованості та вчиняв дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань. Наведена обставина підтверджується наданою на його вимогу банком випискою по картці НОМЕР_1 і додаткових рахунках за період 01.01.2015-19.04.2019 роки (а.с. 58-69).

Так, відповідач здійснював платіжні операції саме по цій картці, проводив розрахунки через термінали в закладах громадського харчування, магазинах, заправках, поповнення мобільного зв`язку тощо. Також ним проводилось поповнення картки через термінали самообслуговування та у відділенні банку, в зв`язку з чим відбувалось погашення заборгованості за кредитом. З виписки також вбачається, що розмір використовуваних коштів перевищував суму внесених ним на рахунок коштів для погашення заборгованості.

В силу вимог статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Разом з тим, роздруківка із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України повинен бути врахований при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції, встановивши обставини укладення кредитного договору та наявність заборгованості, застосував до вказаних правовідносин наслідки пропущення позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком, оскільки він не відповідає нормам матеріального права з огляду на таке.

Статтями 256 та 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (абзац 2 частини 5 статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (абзац 2 частини першої статті 1049 ЦК України).

Оскільки, анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому початок перебігу позовної давності в такому разі визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи 22.02.2018 року банк надсилав ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості в розмірі 4 197,77 грн, що утворилася станом на 14.02.2018 року (а.с. 108-109). А отже, отримавши таку вимогу в березні 2018 року, позичальник зобов`язаний був повернути борг протягом тридцяти днів відповідно до статті 1049 ЦК України. Саме по завершенню вказаного терміну розпочався перебіг строку позовної давності. Тому звернувшись в суд з позовом в березні 2019 року, банк не пропустив загальну позовну давність.

Таким чином, висновок суду про застосування до вказаних правовідносин позовної давності є неправильним.

Частинами першою- четвертою стататі 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічно обов`язок доказування і подання доказів встановлений частиною першою статті 81 ЦПК.

Зі змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту. При цьому у позовній заяві зазначено про отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 2 000,00 грн та право банку змінювати кредитний ліміт.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач користувався картковим рахунком та кредитними коштами.

Сума заборгованості позичальника по тілу кредиту відображена у наданих банком розрахунках. Суми надходження та витрат коштів згідно цього розрахунку повністю співпадають з інформацією, що міститься у виписках по рахунках, долучених самим відповідачем. Тобто, вказаними письмовими доказами доведено, що він активно користувався кредитними коштами, що перевищують первісно встановлений ліміт 2 000 грн.

Згідно долученого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 509,40 грн, а за простроченим тілом кредиту - 2955,44 грн. Належними та допустимими доказами ця сума заборгованості відповідачем та його представником не спростована.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів - тіла кредиту (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19)).

Приймаючи до уваги те, що фактично кредитні кошти згідно зазначеного обсягу кредитних зобов`язань позичальником отримано, що свідчить про погодження ним дій банку щодо умов кредитування в цій частині, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні суми заборгованості по тілу кредиту та по простроченому тілу кредиту в розмірі 3 464,84 грн (509,40 +2955,44 ). А тому в цій частині позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в іншій частині, то колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату за користування кредитними коштами.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Як і того, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у зазначеному в цих документах( доданих банком до позовної заяви) розмірах і порядках нарахування.

Тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банком було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які позивач вважав узгодженими.

Також не можна вважати частиною цього кредитного договору довідку про умови кредитування (в якій визначено процентну ставку та неустойку), оскільки по ній неможливо ідентифікувати підпис відповідача.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Оскільки вимог про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`являв, правові підстави для стягнення на користь банку 6552,44 грн нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 1650,00 грн пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, штрафів - 500,00 грн (фіксована частина) та 583,36 грн (процентна складова) відсутні.

На думку колегії суддів, сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по пені та штрафах, оскільки з наданих документів не вбачається, які тарифи застосовувалися при нарахуванні цієї заборгованості та що сторони в письмовій формі обумовили таку відповідальність.

Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог банку в зазначеній частині не встановлено, а отже в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування рішення та ухвалення нового є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вишенаведене рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 509,40 грн грн заборгованості за тілом кредиту та 2 955,44 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, а всього 3 464,84 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, суд дійшов висновку про стягнення на користь банку кредитної заборгованості в розмірі 3464,84 грн, задовольнивши тим самим 27,17% позовних вимог.

А отже, з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належить стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: за подання позовної заяви в розмірі 521,94 грн (1921 грн х 27,17%) та апеляційної скарги в розмірі 782,90 грн (2 881,50 грн х 27,17%).

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ідентифікаційний код 14360570) 509,40 грн заборгованості по тілу кредиту, 2955,44 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, а всього 3464,84 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.10.2010 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ідентифікаційний код 14360570) судові витрати в розмірі 521,94 грн, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та 782,90 грн у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, а всього 1304,84 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2019 року