Єдиний унікальний номер судової справи № 490/4649/18
Провадження № 22-ц/812/1547/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чулупом О.С., вступна та резолютивна частин проголошена цього ж дня, дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И В

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що 27 січня 2006 року між ним, його покійною дружиною - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, який посвідчений нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-58.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язувалась довічно повністю утримувати його та його дружину, забезпечувати їх харчуванням, одягом, лікарськими засобами, доглядом та необхідною допомогою. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги сторонами встановлено в розмірі мінімальної пенсії.

А вони передали у власність відповідачки квартиру АДРЕСА_1 .

Проте, відповідач покладені на неї умовами договору зобов`язання не виконувала починаючи з червня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_4 , ОСОБА_3 участі у її похованні не брала. Вказує, що після смерті дружини він прийняв її спадщину у повному обсязі, оскільки інших спадкоємців немає.

Зазначає, що на теперішній час його утриманням займається онука ОСОБА_5 , оскільки відповідачка на неодноразові звернення, допомогу надавати відмовляється, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив розірвати договір довічного утримання укладений між ним, його дружиною ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2019 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 27 січня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1-58.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подала на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що оскаржуване рішення є незаконним, з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач у судове заслання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу підтримує і просила її задовольнити.

Третя особа направила до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції в повні й мірі не відповідає.

Згідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду).

У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується.

У ч. 1 ст. 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

27 січня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Бороздіною О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1-58 (а.с.8).

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 , ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру.

Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є : матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися відчужувачем сторонам у сумі однієї мінімальної пенсії за віком у розмірі встановленому законодавством.

Утримання та догляд визначається сторонами у вигляді: забезпечення триразовим калорійним харчуванням ( сніданком, обідом і вечерею) ; належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, придатним для носіння одягом та взуттям, надання побутових послуг (прання постільної білизни один раз на 10 днів, ремонт побутової техніки тощо).

Відповідно до свідоцтва про смерть виданого Миколаївським відділом ДРАЦС реєстраційної служби ММУЮ ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 про, що складено відповідний актовий запис №1611 (а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , посилаючись на невиконання умов договору ОСОБА_3 просив про його розірвання.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не спростовано доводи позовної заяви щодо невиконання умов договору, не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів, які б свідчили про належне виконання нею умов спірного договору.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Підставами встановлення спільної сумісної власності є укладання шлюбу, передача майна у спільну сумісну власність наймача та членів його сім`ї у процесі приватизації державного житлового фонду, спільна праця за спільні кошти членів сім`ї.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло спірна квартира належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності та приватизована останніми згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.4,5).

Задовольняючи позовні вимоги та розриваючи договір довічного утримання суд першої інстанції не звернув уваги, що договір довічного утримання в частині, який стосується предмету договору - 1/2 частки квартири, яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є спільним сумісним майном подружжя та на день смерті ОСОБА_4 був виконаний.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З огляду на те, що права ОСОБА_4 за цим договором мають особистий характер, які припинилися внаслідок його смерті відповідно до правил ст. 1218 ЦК України, позивач, який є його спадкоємцем та співвласником, не мав права ставити питання про розірвання договору довічного утримання, яке стосується частки його померлої дружини у вказаній квартирі.

Відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Оскільки ОСОБА_4 за життя не ставила питання про розірвання договору довічного утримання тому, у суду не було правових підстав для його розірвання в частині, яка припинилася внаслідок смерті другого з подружжя.

За такого доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними, а тому рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 27 січня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори, відмовити.

Разом з тим суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо розірвання договору довічного утримання в іншій частині, а саме з ОСОБА_1 і в цій частині рішення належить залишити без змін.

Так, пред`являючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка починаючи з червня 2010 року частково виконувала свої обов`язки. А після смерті ОСОБА_4 , яка є матерю відповідача, остання усунулася від їх виконання.

У суді апеляційної інстанції позивач вказав, що вже чотири роки як він відмовився від утримання відповідачкою, оскільки вона виконувала свої обов`язки не у відповідності до умов договору. З 2017 року ним опікується його онука ОСОБА_5

Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин.

Такий вид договору укладають, здебільшого, самотні люди похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від них - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості ( ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).

Позивач є особою похилого віку (на даний час йому виповнилося 96 років), хворіє низкою хронічних захворювань. Медичними документами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що кожного року він проходить курс лікуванні у Миколаївському обласному клінічному госпіталі ветеранів війни.

Через такий стан здоров`я, позивач, будучи людиною похилого віку, не в змозі самостійно купувати продукти харчування та ліки, прибирати у квартирі, тощо, тому потребує в догляді сторонньою особою.

Обставини не виконання відповідачем своїх обов`язків з кінця 2017 року, остання обумовлює тим, що з позивачем здебільше мешкає його онука, яка таким чином перешкоджає їй доглядати вітчима.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Зазначені вище обставини свідчать, про наявність на даний час, починаючи з кінця 2017 року, фактичного не виконання відповідачкою умов договору хоча і без її вини.

За таких обставин у справі, яка переглядається, суд на підставі наведених норм матеріального права, а також з урахуванням встановлених обставин справи, засад справедливості та розумності, по суті дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки такий може бути розірваний на вимогу відчужувача, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини, а оскільки позивач у вказаний вище період ні матеріального забезпечення, ні утримання за договором не отримував, слід вважати, що такий належним чином відповідачкою не виконувався.

За такого у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 слід залишити без змін.

Суд ставиться критично до показань свідків, допитаних у суді першої інстанції, оскільки зі слів саме відповідача їм відомо як про виконання нею своїх обов`язків за договором, так і про взаємовідносини, які склалися між нею та позивачем.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо виконання зобов`язання за договором довічного утримання належним чином та те, що після смерті ОСОБА_4 обсяг повноважень зменшився, оскільки судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 періодично відвідувала позивача, незважаючи на те, що він за віком та станом здоров`я потребує догляду саме на регулярній основі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на сплату комунальних послуг саме нею, проте доказів на підтвердження наведеного не надає, а з наявних в матеріалах справи копій розрахункових книжок вбачається, що платежі здійснювались ОСОБА_1 (а.с.11,12).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, належним виконанням зобов`язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов`язки за договором.

Проте, як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не було надано доказів, що свідчать про виконання нею умов договору, а саме: перерахування нею на користь позивача вартості матеріального забезпечення у встановленому розмірі або придбання нею продуктів харчування, ліків, одягу тощо.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо істотного порушення умов договору довічного утримання, якими передбачено довічне постійне утримання, забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою та матеріальним забезпеченням.

Інші доводи апеляційної скарги не є правовою підставою для скасування судового рішення.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Позивач є інвалідом 1 групи, а відтак звільнений від сплати судового збору за подачу позову.

За такого в силу ст.141 ЦПК України з ОСОБА_3 в дохід держави слід стягнути 352 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

З врахуванням викладеного рішення суду за таких обставин підлягає зміні.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави понесені нею судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 528 грн.60 коп.

Керуючись ст. ст. 367,368,374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2019 року в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 27 січня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, відмовити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2019 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід держави 352 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок держави 528 грн.60 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.