ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/784/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/8600/19 Категорія: 308000000 Пересунько Я. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року ухваленого у складі судді Пересунько Я.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 1988 році вона отримала чотирикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 на сім`ю в складі її та трьох дітей; квартира на даний час неприватизована.

1991 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з дочкою позивача ОСОБА_3 . Для можливого отримання зятем та дочкою квартири, позивач зареєструвала його місце проживання у своїй квартирі.

19 січня 2010 року ОСОБА_2 із своєю сім`єю покинув квартиру позивача, а згодом звернувся до суду з позовом про примусове вселення до цієї квартири, а також виселення її сина ОСОБА_4

15 листопада 2012 року Соснівським районним судом м. Черкаси було ухвалено рішення про примусове вселення відповідача та членів його сім`ї до квартири позивача, але до цієї квартири відповідача не пускає її син ОСОБА_4 , який також є квартиронаймачем.

08 грудня 2015 року ОСОБА_2 при вселенні в квартиру з виконавцем нанесли позивачці тілесні ушкодження.

Із 2014 року дочка позивача та відповідач разом не проживають та розлучились, відповідач не проживає у квартирі більше 6 місяців та не несе витрати на житлово-комунальні послуги, а відтак реєстрація його місця проживання у квартирі призводить до порушення прав основного квартиронаймача на отримання житлової субсидії.

ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким що втратив право на користування житловим приміщенням, в зв`язку з відсутністю понад 6 місяців та розірванням шлюбу її дочки з ОСОБА_5 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не втратив право користування жилим приміщенням, оскільки існує невиконане рішення суду, яке набрало законної сили про вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, просила рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилалася на те, що виконавчого листа про вселення ОСОБА_2 до квартири позивача немає, він повернутий відповідачу ще в 2018 році, але дії ДВС, ОСОБА_2 не оскаржив. Комунальні послуги не сплачує, а борги ростуть, у зв`язку з чим позивачу відмовляли в субсидії.

ОСОБА_1 зазначає, що без отримання субсидії самостійно не може оплачувати комунальні послуги 4-х кімнатної квартири, так як опалення зимою коштує до 5000 грн.

ОСОБА_2 працює в Польщі, має великий заробіток, але суддя першої інстанції приховав це і в рішенні цього не відобразив.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордера № 009857 серії «А» від 24 червня 1988 року на жиле приміщення, ОСОБА_1 з сім`єю з 4 осіб (вона, дочка ОСОБА_6 , сини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) отримала право на зайняття чотирикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 , жилою площею 50,79 кв.м.

У 2003 році ОСОБА_1 надала письмову згоду на вселення ОСОБА_2 до вказаної квартири, як чоловіка своєї дочки ОСОБА_3 .

19 січня 2010 року ОСОБА_2 та члени його сім`ї покинули квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з неприязними відносинами з ОСОБА_1 Дана обставина в судовому засіданні сторонами не заперечувалась.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2012 року було вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до квартири АДРЕСА_2 . Зобовязано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ключі від вхідних дверей квартири та не чинити їм перешкод у користуванні квартирою.

Згідно з витягом із протоколу № 43 від 29 серпня 2019 року засідання комісії виконавчого комітету Черкаської міської ради для розгляду питань щодо призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надання населенню пільг та житлових субсидій, ОСОБА_1 відмовлено у призначення житлової субсидії на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки у складі її сім`ї значаться особи, за яких не сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, не меншому від мінімального, сумарно протягом трьох місяців у періоді, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії, та у зв`язку з простроченою понад місяць заборгованістю за житлово-комунальні послуги, загальна сума якої перевищує 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно статті 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вказаною статтею ЖК України передбачено підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно статті 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

В пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 25.12.1992 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до вимог статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово вживав заходів для примусового вселення разом із сім`єю до квартири, але вселитись не вдалось у зв`язку з активним чиненням опору цьому з боку ОСОБА_1 та її синів. Дане підтверджується копіями актів державних виконавців.

У 2014-2017 роках відповідач та члени його сім`ї активно оскаржували дії державних виконавців, щодо не вчинення виконавчих дій при примусовому вселенні до спірної квартири.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідач не втратив свого зв`язку із квартирою та вживав заходів для вселення, які не дали результату.

Доводи наведені в обґрунтуванні апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що підставою визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є та обставина, що ОСОБА_2 з 2014 року не є членом її сім`ї, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Т.Л.Фетісова

Ю.В. Сіренко :