РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/16703/17

Провадження № 22-ц/4815/2/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1,

правонаступник позивача ОСОБА_1 -

ОСОБА_2;

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року у складі судді Кучиної Н.Г., ухвалене в м. Рівне о 17 год. 31 хв., повний текст якого складено 12.02.2018 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_3, в якому просила розірвати договір довічного утримання укладений між сторонами 19.06.2013 року, скасувати запис в державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на дану квартиру.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, скасування запису у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, визнання права власності на квартиру - відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд не взяв до уваги постанову № 222 ЛКК від 25.10.2017 року, відповідно до якої ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування. Вказує, що договір довічного утримання від 19.06.2013 року не передбачає догляду Відчужувача, у якої через три роки після його укладення, значно погіршився стан здоров'я і вона втратила здатність самостійно себе обслуговувати. Подальше існування такого Договору виключає соціальний захист Відчужувача зі сторони держави, вона не може бути влаштована у державний чи комунальний заклад для похилих одиноких людей, де позивач могла б перебувати під постійним доглядом та медичним наглядом, що підтверджується листом начальника управління праці та соціального захисту населення від 27.09.2017 року. Через існування даного договору, хвора жінка залишена напризволяще, і це створює безпосередню загрозу її життю. Виплати, які перераховує їй Набувач, не йдуть на її забезпечення, оскільки позивач самостійно не може фізично ними розпорядитися і які стають джерелом наживи шахраїв. Про безпорадний стан позивачки вказують сусіди та мешканці будинку АДРЕСА_1 у заяві до міського голови від 22.09.2017 року, свідчать копії епікризів за 2015 та 2017 роки, довідка про виклики швидкої допомоги. Вважає, що Відчужувач не могла врахувати у спірному договорі всі обставини, які можуть виникнути в майбутньому, в тому числі повну втрату здоров'я, а тому даний спір повинен вирішуватися з врахуванням цього. Крім того, суд не врахував доводи представників позивача про те, що Набувач не виконувала п. 12 Договору щодо вчасної оплати щомісячних платежів, які передбачені в п.5 Договору. Відповідач не виконувала п.5 Договору, який передбачає його обов'язок щомісячно сплачувати комунальні платежі в обумовлених розмірах, оскільки такі послуги він не оплачував в повному розмірі, а їх переважно погашала ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету, призначених їй особисто, як субсидія та як пільги дитині-війни. З довідки ТОВ «Рівнетеплоенерго» вбачається, що за період з 01.01.2017 року по 23.11.2017 року (дата видачі довідки № 04-05/3786/3792) жодної оплати за послуги теплопостачання не зафіксовано. Поточні нарахування за послуги за даний період погашалися за рахунок коштів, призначених Управлінням праці та соціального захисту населення. За інші комунальні послуги також не здійснювалася оплата в повному розмірі, що підтверджується відповідними довідками наявними в матеріалах справи, заборгованість по яким була погашена лише у липні-серпні 2017 року. У п. 5 Договору передбачено, що Набувач зобов'язаний довічно утримувати ОСОБА_1, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, та всім необхідним для повноцінного життя. Не виконання умов договору призвело до відключення телефону у хворою жінки, яка потребує постійного стороннього догляду, що ставить під загрозу її життя та здоров'я, оскільки телефон був єдиним зв'язком із зовнішнім світом. Також вказує, що тристоронній договір № 19/06/2013 від 01.07.2016 року про надання послуг, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, за яким ОСОБА_4 зобов'язана надавати ОСОБА_1 ряд послуг, то даний договір не є додатковою угодою до Договору довічного утримання. У даному договорі не передбачено, що в разі невиконання своїх зобов'язань ОСОБА_4 по догляду, Договір довічного утримання може бути розірваний. Своїх обов'язків по договору ОСОБА_4 не виконувала, за ОСОБА_1 не доглядала, що підтвердили свідки в судовому засіданні. Відповідальність та наслідки за невиконання своїх обов'язків ОСОБА_4 договором не було передбачено. Крім того, ОСОБА_4 є обвинуваченою у вчиненні ряду злочинів, передбачених ч. 2 ст. 149, ч.ч. 1,2 ст. 190 КК України у кримінальному провадженні (справа № 569/6506/15-к). Вважає, що Договір довічного утримання повинен бути розірваний. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат ОСОБА_5 вказує, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання правонаступник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не з'явилась 18 грудня 2018 року. В судове засідання, призначене на 18.12.2008 року, ОСОБА_2 було подано заяву про відкладення слухання справи у зв'язку з її хворобою, на підтвердження чого надано копію заключення Кам'янець-Подільської міської поліклініки № 1, і у зв"язку з цим справу слуханням відкладено на 29 січня 2019 року. Сторона позивача повторно не з"явилась до суду 29.01.2019 року. В судове засідання 29 січня 2019 року представником ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_6 було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи з огляду на цю обставину. Проте апеляційний суд вважає такі дії спрямованими на затягування розгляду справи, а також приходить до переконання, що сторона позивача мала можливість ознайомитись із справою раніше, у зв'язку з чим відхиляє заявлене клопотання про відкладення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк О.А. і зареєстрований у реєстрі за № 984 (а.с.7-10, том І).

За умовами цього договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 зобов'язалася забезпечувати її утриманням довічно.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_3 припинила виконувати свої обов'язки за договором довічного утримання: вчасно проплачувати щомісячні платежі в розмірі 600 гривень, несвоєчасно оплачує комунальні послуги, що спричинило виникнення заборгованості по їх оплаті.

Позовні вимоги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Істотними умовами договору довічного утримання є назва сторін договору (місце проживання або місцезнаходження, ідентифікаційний номер - для фізичних осіб та ідентифікаційний код за даними ЄДРПОУ - для юридичних осіб); предмет договору довічного утримання (житловий будинок, квартира або її частина, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність); відомості про документ, що підтверджує право власності на відчужуване за договором майно; вартісна оцінка майна, що відчужується за договором, розмір (вартість) та форма надання утримання та (або) догляду.

Відповідно до ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Покликання апелянта на те, що відповідачкою було порушено істотні умови договору, що в свою чергу має наслідком його розірвання, апеляційним судом відхиляються як такі, що спростовані доказами по справі.

Так, відповідно до п.5 Договору Набувач зобов'язується довічно утримувати Відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб, створення умов для нормальної життєдіяльності, на які Відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідним послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

При цьому, позивачка ОСОБА_1 засвідчила у договорі, що визначена сума щомісячного утримання є достатньою для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов Договору.

Окрім щомісячного грошового утримання передбачено:

1) одноразове грошове утримання, що було визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 26 000,00 грн., які Відчужувач повністю отримала від представника Набувача перед підписанням Договору, що підтверджується розпискою від 19.06.2013р. ( а.с. 95).

2) щомісячна оплата комунальних послуг, перелік та спосіб оплати яких визначено в п.5 Договору: послуги ЖЕК по утриманню будинку; плата за користування природним газом;

теплопостачання; водопостачання (в обсязі: гаряча вода до 4 куб.м, холодна вода до 4 куб.м); електроенергія в обсязі до 150 кВт/год; абонентська плата за телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов з абонентами мобільного зв'язку); послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону.

3) довічне право Відчужувача на проживання у вищевказаній квартирі;

4) обов'язок Набувача здійснити поховання Відчужувача після його смерті.

Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов договору належать умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підписавши зазначений договір довічного утримання, ОСОБА_1 підтвердила, що нею схвалено усі умови, які нею прочитані до підписання, є зрозумілими та відповідають реальній домовленості, її волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, а також їй зрозумілі правові наслідки укладення такого договору. Більш того, вказаний правочин був посвідчений нотаріусом відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат».

Покликання апелянта на те, що відповідачка припинила сплачувати щомісячне утримання

в розмірі 600 гривень з червня 2017 року, відхиляються апеляційним судом, як такі що не відповідають матеріалам справи. Так, копії поштових квитанцій грошових переказів на ім'я ОСОБА_1 за 2013р., 2014р., 2015р., 2016р., 2017р. підтверджують, що ОСОБА_3 щомісячно до 10 числа місяця перераховувала кошти в сумі 600 грн. на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 98-111).

Квитанції про оплату відповідачем житлово-комунальних послуг за липень-листопад 2017 року на ім'я ОСОБА_1, а з липня 2017 року - на ім'я ОСОБА_3 здійснювалися останньою, що також вказує на виконання умов договору (а.с. 116-143).

Посилання позивачки, викладені в апеляційній скарзі про те, що в силу невиконання відповідачкою умов договору виникла заборгованість зі сплати комунальних платежів, також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Як вбачається із відповіді ПАТ «Укртелеком» від 24.11.2017р., заборгованість по оплаті послуг зв'язку у ОСОБА_1 відсутня. Лист-відповідь ТОВ «Рівнетеплобленерго» від 23.11.2017р. підтверджує, що сума 81,77 грн. є нарахування плати за теплопостачання за жовтень 2017р. (а.с.43, 44), і яка була оплачена в листопаді 2017 року. Відповідь ЖКП «Галицьке» від 01.11.2017р. підтверджує, що станом на 01.11.2017р. по особовому рахунку ОСОБА_1 існує переплата в розмірі 189,09 грн..

Таким чином, у ОСОБА_1 немає заборгованості по утриманню будинку, споруд та прибудинкової території, як вона вказує у своїй апеляційній скарзі, у зв'язку з чим ці доводи апеляційним судом відхиляються.

Судом встановлено, що починаючи з червня 2013 року і на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було переказано позивачу на виконання умов договору наступні суми:

- 26 000 грн. - сума одноразового грошового утримання;

- 54 998 грн. - щомісячне грошове утримання та оплату житлово-комунальних послуг;

- 3 020,76 грн. - оплата спожитих житлово-комунальних послуг;

- 489,22 грн. - індексація з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін.

Покликання апеляційної скарги на те, що підставою розірвання договору довічного утримання є відсутність у ньому умови про догляд відчужувача, також, на думку апеляційного суду, не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Наявна в матеріалах справи копія договору від 01.07.2016 р. про надання послуг доглядальниці свідчить, що між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір № 19/06/2013 про надання послуг, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася за завданням ОСОБА_3 надавати ОСОБА_1 послуги з обслуговування, а саме: ведення домашнього господарства, вмивання, прибирання, вдягання, роздягання, зміна натільної білизни, пересування по квартирі, оформлення документів, внесення платежів (а.с. 144-146). Копії чеків про оплату послуг доглядальниці вказують, що на виконання цього договору сплачено 42 095,37 грн..

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином та в повному обсязі виконуються зобов'язання за договором довічного утримання, укладеним з позивачкою, починаючи з червня 2013 року і час розгляду справи місцевим судом (лютий 2018 року). В свою чергу, позивачкою таке виконання договору приймається і приймалося в зазначений період. Дані обставини безспірно вказують на те, що договір обома сторонами виконується, а відтак підстави для його розірвання відсутні.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2018 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Хилевич С.В. підпис Шимків С.С.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.