Єдиний унікальний номер 227/5540/18 Номер провадження 22-ц/804/564/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 року

м. Бахмут

Справа №227/5540/18

Провадження №22-ц/804/564/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Будулуци М.С., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Друга Добропільська державна нотаріальна контора,

третя особа - Світлівська сільська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Мацишин Л.С. від 17 грудня 2018 року, постановлену у м. Добропілля Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, пред'явив до суду даний позов, який мотивовано тим, що 12 лютого 1991 року між позивачем і Радгоспом «Добропільський» був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2.

Право власності на домоволодіння зареєстровано у Добропільському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копією свідоцтва від 24 лютого 1993 року, запис № 282.

На підставі права власності на домоволодіння було закріплено земельну ділянку та виділено земельний пай.

У наступному у зв'язку з інвентаризацією був змінений номер будинку «№ 26» на «№ 24», але зміни щодо права власності на домоволодіння не були внесені, внаслідок чого на час пред'явлення позову право власності на спірний будинок не зареєстровано за позивачем.

Крім того, 23 грудня 2003 року державний нотаріус Другої Добропільської державної нотаріальної контори здійснив реєстрацію обтяження (заборону) щодо відчуження всього майна ОСОБА_1, з невідомих останньому причин, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав та обтяжень.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив скасувати (припинити) заборону на відчуження всього майна та визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 з надвірними побудовами, господарським спорудами та будівлями, що розташовані на закріпленій земельній ділянці.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Роз'яснено ОСОБА_1 право на звернення до Донецького окружного адміністративного суду, до юрисдикції якого віднесено розгляд даного спору.

Ухвала мотивована тим, що підставою позову є оскарження владних, управлінських рішень державного нотаріуса як спеціального суб'єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень»; а позовна вимога про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду.

У грудні 2018 року адвокат ОСОБА_2 подав в інтересах позивача апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом та підставою пред'явленого позову є визнання права власності на домоволодіння і скасування заборони. Проте суд не урахував, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи про визнання права власності; а також вимоги щодо реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав. Також суд не врахував правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 14 червня 2016 року у справі №21-41а16, і висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції відповідач і третя особа не подали відзив на апеляційну скаргу.

Учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені; проте у судове засідання не з'явились; Світлівська сільська рада подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. Неявка учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Підстави відмови у відкритті провадження у справі визначено у частині першій статті 186 ЦПК України. Зокрема, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що спір є публічно-правовим, зводиться до оскарження дій та рішень державного нотаріуса, а тому належить до юрисдикції адміністративного суду.

Однак суд дійшов такого висновку з порушенням норм процесуального права.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, особи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15 і постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16, на які посилався у скарзі заявник, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/287/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 297/674/17, від 12 грудня 2018 року у справах № 644/7422/16ц, 199/1276/17.

Як видно з позовної заяви, спір виник між сторонами з приводу порушення права власності позивача на домоволодіння. Вимоги ж щодо скасування реєстрації обтяження - заборони на відчуження нерухомого майна є похідними за своїм характером та залежать від вирішення питання щодо права власності на спірне майно. Позивач звернувся до суду саме з метою захисту свого особистого майнового інтересу, відповідно спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, і не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими, а суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не застосував положення абзацу другого частини першої статті 19 ЦПК України і не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, тому дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Установивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржену ухвалу і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, задовольнити.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 17 грудня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: М.С. Будулуца

Г.В. Новікова