Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 310/1762/15-ц

провадження № 61-19857св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач - акціонере товариство комерційний бак «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року у складі судді Черткової Н. І. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимововї Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 09 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZРВ0АN00000005, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 599,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,56% на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 08 серпня 2013 року.

Відповідач порушив зобов'язання за кредитним договором від 09 серпня 2006 року, допустив утворення заборгованості, яка за період з 23 серпня 2014 року по 30 червня 2016 року становить 4 247, 26 доларів США.

За цей період відповідачу згідно з пунктом 4.1 кредитного договору нарахована пеня на прострочений борг за процентами та винагородою.

Станом на 19 липня 2016 року курс долара США до гривні складав 24, 8566 грн за 1 долар США, а тому в перерахунку на гривню, пеня за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № ZPB0AN00000005 за період з 23 серпня 2014 року по 30 червня 2016 року становить 105 572, 44 грн.

Уточнивши позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пеню за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № ZPB0AN00000005 за період з 23 серпня 2014 року по 30 червня 2016 року в сумі 4 247,26 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалето105 572, 44 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 2 953,91 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № ZРВ0АN00000005, на яку нарахована пеня та яку просить стягнути позивач.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року рішення Бердянського міськрайнного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду апеляційний суд зазначив, що банком не надано доказів, які б підтверджували виникнення заборгованості у відповідача за кредитним договором, починаючи з 23 серпня 2014 року.

У квітні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з порушенням кредитних зобов'язань за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № ZРВ0АN00000005 за період з 23 серпня 2014 року по 30 червня 2016 року відповідач має заборгованість, яка становить 4 247,26 доларів США. За цей період відповідачу нарахована пеня на підставі пункту 4.1 кредитного договору у розмірі 105 572,44 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. На підтвердження вказаних обставин позивач надав належні та допустимі докази, які суд не взяв до уваги.

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду заперечення на касаційну скаргу в якому зазначив, що у банка не було підстав для нарахування пені, оскільки заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № ZРВ0АN00000005 було повністю погашено, що і встановлено судом.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 09 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZРВ0АN00000005, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 599,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,56% на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 08 серпня 2013 року.

09 серпня 2006 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу Great Wall Safe (suv 5), 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

На обґрунтування позову позивачем подано розрахунок заборгованості за кредитним договором у вигляді пені на прострочений борг за процентами та винагородою за період з 23 серпня 2014 року по 30 червня 2016 року, яка становить 4 247,26 доларів США, що станом на 19 липня 2016 року за курсом НБУ становить 105 572,44 грн.

Суди встановили, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2009 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість із сплати кредиту у розмірі 121 474,58 грн та судові витрати у розмірі 1 233,74 грн. Зазначене рішення було виконано в повному обсязі 18 лютого 2011 року. Під час виконання зазначеного рішення продовжувалися нараховуватися відсотки за невиконання грошового зобов'язання, а також заборгованість за тілом кредиту у вигляді оплати позивачем страхових платежів.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 24 липня 2012 року у розмірі 78 380,64 грн було звернуто стягнення на заставний автомобіль (а. с. 117, т. 2). Автомобіль був проданий 21 липня 2014 року за ціною 3 080,96 доларів США.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року, яке набрало чинності 04 червня 2015 року, АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з тим, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що у відповідача є заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2006 року станом на 22 серпня 2014 року.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керуючись положеннями частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки у зв'язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № ZРВ0АN00000005 у банку не було підстав для нарахування пені.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у березні 2009 року банк скориставшись своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому у банку не було передбачених законом підстав для нарахування пені за договором.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило