Постанова

Іменем України

13 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 333/5246/14-ц

провадження № 61-46345св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області, Управління опіки та піклування Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року у складі судді Дмитрієвої М. М. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Полякова О. З., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області, Управління опіки та піклування Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 2826-019/06Р, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у іноземній валюті на загальну суму 47 000,00 доларів США у строк з 20 жовтня 2006 року

до 20 жовтня 2027 року зі сплатою 12 % річних, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з умовами цього договору у повному обсязі.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом щомісячно до «10» числа наступного місяця рівними частинами у сумі 187,00 доларів США.

20 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки

№ 2826-019/06Р відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки від 20 жовтня 2006 року № 2826-019/06Р, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалась нести солідарну відповідальність з ОСОБА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 жовтня 2013 року за відповідачами утворилась заборгованість у розмірі 63 479,94 доларів США, що в еквіваленті становить 507 204,72 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 42 325,00 доларів США, що в еквіваленті становить 338 176,75 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 3 589,00 доларів США, що в еквіваленті становить 28 676,11 грн; відсотки за користування кредитом - 15 510,93 доларів США, що в еквіваленті становить 123 932,41 грн; пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 2 055,00 доларів США, що в еквіваленті становить 16 419,45 грн.

Посилаючись на вказані обставини ПАТ КБ «Правекс-Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 507 204,72 грн на свою користь шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - трикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмету іпотеки, визначеною на підставі оцінки, проведеної експертом відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність; виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_1 разом із неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та іншими мешканцями, що зареєстровані у зазначеній квартирі.

Заочним рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості, що утворилася за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року

№ 2826-019/06Р, укладеним між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є

ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2013 року у розмірі

63 479,94 доларів США, що в еквіваленті становить 507 204,72 грн звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на підставі оцінки, проведеної експертом відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність. У задоволенні решти вимог відмовлено. У частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено виконанням на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконувала умови кредитного договору, тому відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд, через відсутність належного повідомлення відповідача про судове засідання, яке відбулося 15 січня 2015 року, порушив вимоги статті 10 ЦПК України 2004 року та позбавив права відповідача на справедливий суд, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, внаслідок неповідомлення відповідача про судове засідання у справі, відповідача позбавлено можливості заявити про застосування наслідків спливу позовної давності. До того ж, позивач звертався за захистом цивільного права до нотаріуса, який 13 березня 2009 року виконавчим написом, зареєстрованим в реєстрі за № 138, задовольнив його вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з позичальника, а тому звернувшись до суду у червні 2014 року у банка не існувало незахищеного права, яке може бути захищене судом у той же спосіб - примусове виконання обов`язку в натурі. Також позивачем до матеріалів справи не долучено належного документа на підтвердження вартості майна, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення.

У лютому та грудні 2019 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення та додаткові пояснення до касаційної скарги.

У лютому 2019 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» подало до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити без задоволення вказану касаційну скаргу, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

20 жовтня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2826-019/06Р, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надані кредитні кошти у розмірі

47 000,00 доларів США, строком до 20 жовтня 2027 року зі сплатою 12 % річних.

20 жовтня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 2826-019/06Р, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася нести солідарну відповідальність перед кредитором в забезпечення зобов`язань

ОСОБА_1 за кредитним договором № 2826-019/06Р.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 20 жовтня 2006 року укладений договір іпотеки

№ 2826-019/06Р, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку житлове приміщення, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2013 року має заборгованість у розмірі 63 479,94 доларів США, що в еквіваленті становить 507 204,72 грн, з яких: 42 325,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 589,00 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 15 510,00 доларів США - відсотки за користування кредитом,

2 055,00 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, суд приймаючи рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюється іпотекодержателем від свого імені, в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. При цьому незазначення судом лише у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 23 грудня 2105 року у справі № 6-1205цс15, а також правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові

від 21 березня 2018 року у справі 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18), тому відсутні підстави для відступлення від такого правового висновку.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, у позивача виникло право задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна, переданого в іпотеку, в порядку, встановленому

статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суд, через відсутність належного повідомлення відповідача про судове засідання, яке відбулося 15 січня 2015 року, порушив вимоги статті 10 ЦПК України 2004 року та позбавив права відповідача на справедливий суд, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод так і доводи про те, що внаслідок неповідомлення відповідача про судове засідання у справі, відповідача позбавлено можливості заявити про застосування наслідків спливу позовної давності, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень отриманих особисто ОСОБА_1 під підпис, що свідчить про обізнаність останньої про розгляд зазначеної справи судом першої інстанції. Крім того, із журналу судового засідання від 21 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 приймала участь у справі, а отже, не була позбавлена можливості подати заяву про застосування позовної давності.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позивач звертався за захистом цивільного права до нотаріуса, який 13 березня 2009 року виконавчим написом, зареєстрованим в реєстрі за № 138, задовольнив його вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з позичальника, а тому звернувшись до суду у червні 2014 року у банка не існувало незахищеного права, яке може бути захищене судом у той же спосіб - примусове виконання обов`язку в натурі, не заслуговує на увагу, оскільки не перешкоджає іпотекодержателю застосувати судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем до матеріалів справи не долучено належного документа на підтвердження вартості майна, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення, не заслуговують на увагу, оскільки сторони в іпотечному договорі визначили вартість предмета іпотеки, а отже, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки. Незазначення судом у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц). Крім того, відповідно до

статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2015 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик