ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/768/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Шлапака М.Я., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Демковича Ю.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/17674/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року, ухвалене суддею Братасюком В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Кузьмович Н.В. про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним.

Позивач зазначила, що покупцем у спірному правочині - договорі купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, насправді є вона, дана квартира куплена за її кошти, отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 . Відповідачка скористалась її похилим віком та довірливим ставленням, отримала усю суму коштів за квартиру позивачки в сумі близько 36 000 доларів США, й передала ці гроші продавцю нової квартири - ОСОБА_3 , попросивши нотаріуса зазначити себе покупцем у спірному договорі, отримавши квартиру у власність, однак, за належні позивачці кошти. Позивачка просила задовольнити позов, визнати удаваним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, в частині зазначення покупцем відповідачки з моменту його укладення; Визнати її, позивачку ОСОБА_1 , покупцем за спірним договором купівлі-продажу квартири та власником квартири.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Шлапак М.Я. подав апеляційну скаргу, в якій посилався, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та просив задовольнити позовні вимоги, визнати удаваним спірний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, в частині зазначення покупцем ОСОБА_2 та визнати покупцем квартири та її власником ОСОБА_1 Особа, що подає апеляційну скаргу зазначає, що суд не дав належної оцінки обставинам, що спірний договір був укладений без відома ОСОБА_1 відповідачкою, яка скористалась довірою позивачки, і придбала квартиру за її гроші 35500 доларів США, передані ОСОБА_2 ОСОБА_4 - покупцем квартири позивачки, про що він дав письмові показання в матеріалах кримінального провадження проти ОСОБА_2 за ст.190 КК України за шахрайство.

Відзиву на апеляційну скаргу не було подано.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу. Позивачка, зазначила, що просить суд повернути їй квартиру від ОСОБА_2 , оскільки остання до неї не навідується, не допомогає та матеріально не підтримує.

Представник відповідачки апеляційної скарги не визнав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, формуючи позовну вимогу, позивачем жодним чином не обґрунтовано суду та не підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами, що при вчиненні спірного правочину договору купівлі - продажу квартири від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, дійсна воля сторін правочину при укладанні договору була спрямована на приховання іншого правочину (відмінного від договору купівлі - продажу), який вони насправді вчинили.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 20.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений нотаріально в реєстрі 7223.

За цим правочином позивач продала належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за ціною 220 000 гривень. Продавець своїм підписом під цим договором підтвердив проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та про відсутність до покупця будь яких претензій фінансового характеру (п.5 Договору).

Згідно з платіжним дорученням №1 від 20.11.2013 року, ОСОБА_5 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 220 000 гривень за придбану квартиру.

20.12.2013 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріально в реєстрі №5467.

Ціну продажу квартири сторони правочину визначили у п.2.1 договору у розмірі 149 000 гривень, які, згідно з умовами договору, покупець сплатила продавцю до підписання та нотаріального посвідчення договору.

Позивачка ОСОБА_1 з 17.01.2014 року має зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , що вбачається із паспорта громадянина України ОСОБА_1 , довідки ПП «Тернопіль-Сервісбуд» від 02.06.2016 року.

Позивачка ОСОБА_1 у свої вимогах посилається на ті обставини, що покупцем у спірному правочині мала бути саме вона, адже квартира в придбавалася за належні позивачці кошти, отримані останньою від відчуження належної їй іншої квартири в АДРЕСА_2 . Зазначає, що відповідач ввела її в оману, адже попередньо між сторонами справи існувала домовленість про оформлення права власності на спірну квартиру, проте, скориставшись похилим віком ОСОБА_1 та довірливим ставленням (сторони є далекими родичами), ОСОБА_2 отримала усю суму коштів за «стару» квартиру позивачки в сумі близько 36 000 доларів США, й передала ці гроші продавцю нової квартири, попросивши нотаріуса зазначити себе стороною - покупцем у спірному договорі, отримавши квартиру у власність однак за належні позивачці кошти.

12.09.2014 року ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до прокурора м. Тернополя та просила відкрити стосовно ОСОБА_2 кримінальне провадження за ознаками ст..190 КК України.

Будучи допитаною, як свідок, ОСОБА_2 пояснила, що дійсно вони з позивачкою є родичами. А так як остання є одинокою особою похилого віку, вона пропонувала ОСОБА_1 продати стару квартиру, що перебувала в занедбаному стані, а, натомість, допомогти відповідачу ОСОБА_2 грошима, щоб сім`я останньої купила нову квартиру в новобудові поблизу місця проживання сім`ї ОСОБА_6 . Натомість, сторони справи домовилися, що у цій квартирі буде жити позивачка, а відповідачка забезпечуватиме останню доглядом. Відтак, 20.11.2013 року вона уклала з ОСОБА_3 договір купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріально в реєстрі №5467. Частину грошей на придбання цієї квартири (близько 10 000 доларів США) було передано позивачкою, за які в квартирі було зроблено євроремонт; а в подальшому ОСОБА_1 отримала зареєстроване місце проживання в квартирі та поселилася в нове житло.

Відповідачка категорично заперечує доводи позивачки, що спірну квартиру було куплено за кошти позивачки та правочин мав би бути укладений на її ім`я, як покупця. Стверджує, що ОСОБА_1 достеменно було відомо, що квартиру АДРЕСА_1 по було куплено саме на ім`я ОСОБА_2 ще з лютого 2014 року, коли у паспортному столі реєстрували місце проживання позивачки та заповнювали будинкову книгу. Також заперечує будь який умисел на заволодіння якимось коштами позивачки і зазначає, що коштів в сумі 36 500 доларів США від чоловіка покупця квартири квартири в АДРЕСА_2 по на руки не отримувала.

Інша сторона оспорюваного правочину - продавець квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , який притягнутий позивачкою та її представником по справі як третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, категорично заперечив, що він мав намір продавати квартиру ОСОБА_1 Ствердив, що покупцем його квартири була ОСОБА_2 , з якою він і уклав договір купівлі-продажу, який був посвідчений нотаріально. Гроші за квартиру він отримав від ОСОБА_2 Зі ОСОБА_1 не знайомий.

Сторона позивачки в апеляційному суді на роз`яснення суду підтвердила визначення нею процесуального статусу продавця в ооспорюваному договорі купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 , саме як третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, пояснивши, що прав позивачки ОСОБА_3 не порушив.

Із письмових пояснень приватного нотаріуса Кузьмович Н.В., вбачається, що покупцем за договором однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , за договором від 20.12.2013 року, посвідченим нотаріально в реєстрі №5467, була саме ОСОБА_2 , котрою було сплачено судовий збір в розмірі 1% від суми договору, а позивач ОСОБА_1 до неї, як нотаріуса, за вчиненням будь якої нотаріальної дії не зверталася.

Відповідно до вимог ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимо8г і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачени х цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому удаваний причин не може бути недійсним.

Відповідно до п.25 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11.04.2018.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Частиною першою ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. (ст.. 638 ЦК України)

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. (ч.1 ст. 655 ЦК України).

Отже, для визнання правочину удаваним необхідно довести спрямованість волевиявлення на укладення іншого правочину його сторонами, чого у даній справі не встановлено. Сторони правочину категорично заперечують, що мали намір укладати якийсь інший правочин, окрім того, продавець за оспорюваним правочином - ОСОБА_3 ствердив, що продав квартиру саме ОСОБА_2 , від котрої отримав гроші за продаж квартири, з громадянкою ОСОБА_1 не знайомий (а.с.43).

Стороною позивачки не доведено в установлений законом спосіб, спрямованості волі сторін правочину при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири на укладення цієї угоди з метою приховати іншу угоду - договір купівлі-продажу квартири, де покупцем була б позивачка.

Висновок суду про відсутність підстав до задоволення позову про визнання удаваним спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, в частині зазначення покупцем ОСОБА_2 та визнання покупцем квартири та її власником ОСОБА_1 , відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Твердження апеляційної скарги з посиланням на письмові пояснення ОСОБА_4 в матеріалах кримінального провадження про передачу ним особисто ОСОБА_2 35500 доларів США, котрі нею використані на купівлю спірної квартири, не можуть бути прийняті до уваги, як такі, що спростовуються п.5 Договору купівлі - продажу квартири квартири в АДРЕСА_2 , у якому продавець своїм підписом під цим договором підтвердив проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та про відсутність до покупця будь яких претензій фінансового характеру, п. 4 Договору яким сторони визначили вартість квартири в сумі 220 000 гривень, яку покупець зобов`язався сплатити продавцю ОСОБА_1 на рахунок 18682 в ПАТ ТЕРРА БАНК до 21.11.2013 року, та платіжним дорученням №1 від 20.11.2013 року, ОСОБА_5 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 220 000 гривень за придбану квартиру, що було визнано сторонами у справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав до скасування оскарженого рішення , виходячи з доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат, як інвалід 2 групи, то їх, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 вересня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.