Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 342/168/15-ц

провадження № 61-17823св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - акціонерне товариство «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року у складі судді Федіва Л. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк»), про стягнення депозитного вкладу та відсотків.

Позов мотивовано тим, що він уклав з публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (зараз АТ «ПриватБанк») два депозитні договори зокрема:

- відповідно до договору банківського вкладу від 24 січня 2014 року № SAMDNWFD900 (вклад «Стандарт») він передав банку, а банк прийняв грошову суму в розмірі 2 000,00 дол. США терміном на 1 місяць - до 24 лютого 2014 року, зі сплатою 7 % річних;

- відповідно до договору від 24 січня 2014 року № SAMDNWFD200 він передав, а банк прийняв 12 000,00 грн терміном на 3 місяці - до 24 квітня 2014 року, зі сплатою 17 % річних.

Після закінчення строку дії вказаних договорів він неодноразово звертався до банку про виплату йому його вкладу та нарахованих відсотків, однак відповідач безпідставно та необґрунтовано відмовив йому у виплаті коштів за договорами.

Посилаючись на наведене вище, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму внеску за договором банківського вкладу від 24 січня 2014 року № SAMDNWFD900 (вклад «Стандарт» на 1 місяць) у розмірі 2 000,00 дол. США та відсотки за цим договором у розмірі 142,60 дол. США; суму внеску за договором банківського вкладу від 24 січня 2014 року № SAMDNWFD200 (вклад Стандарт на 3 місяці) у розмірі 12 000,00 грн та відсотки за цим договором у розмірі 2 079,12 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківсьокї області від 18 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму внеску за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDNWFD900 «Вклад Стандарт», укладеного 24 січня 2014 року, у розмірі 2 000,00 дол. США.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму відсотків за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDNWFD900 «Вклад Стандарт», укладеного 24 січня 2014 року, у розмірі 142,60 дол. США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму внеску за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDNWFD200 «Вклад Стандарт», укладеного 24 січня 2014 року, у розмірі 12 000,00 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк», на користь ОСОБА_1 суму відсотків за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDNWFD200 «Вклад Стандарт», укладеного 24 січня 2014 року, у розмірі 2 079,12 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в сумі 672,37 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що банк не виконав умови договорів банківського вкладу щодо повернення депозитних коштів на вимогу вкладника, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд зазначив, що банком не спростовані надані позивачем докази на підтвердження укладення договорів банківських вкладів.

У червні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договорів банківського вкладу між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, а також внесення ним коштів за цими договорами.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 24 січня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено два депозитні договори.

Відповідно до договору № SAMDNWFD900 вклад «Стандарт» ОСОБА_1 передав банку, а банк прийняв грошову суму в розмірі 2 000,00 дол. США терміном на 1 місяць по 24 лютого 2014 року зі сплатою 7 % річних (а. с. 6, т. 1).

Згідно з договором № SAMDNWFD200 вклад «Стандарт» позивач передав, а банк прийняв 12 000,00 грн терміном на 3 місяці по 24 квітня 2014 року зі сплатою 17 % річних (а. с. 5, т. 1).

Договори було укладено на території Автономної Республіки Крим.

На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду оригінали вищевказаних договорів (а. с. 12, 13, т. 2), а також виписку по рахунку клієнта від 05 липня 2016 року, в якій зазначено, що 24 січня 2014 року ОСОБА_1 відкрив два депозити на суму 12 000,00 грн та на суму 16 910,00 грн, яка станом на 24 січня 2014 року складала 2 116,39 доларів США (а .с. 10-11, т. 2).

Суди встановили, що 15 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про повернення вкладу та нарахованих процентів за договорами банківського вкладу від 24 січня 2014 року № SAMDNWFD900 та № SAMDNWFD200 (а. с. 7, т. 1).

Листом від 26 листопада 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141121/1956 АТ КБ «ПриватБанк» відмовив ОСОБА_1 у поверненні вкладів, посилаючись на те, що окупація території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя зробила неможливим роботу банківської системи в регіоні. ОСОБА_1 було запропоновано зустрітись із співробітником банку з метою реструктуризації, однак банк не заперечував укладення договорів банківського вкладу (а. с. 8, т. 1).

Згідно частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно положень частини першої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За змістом частини другої вказаної статті незалежно від виду вкладу, банк зобов'язаний видати суму вкладу у повному обсязі або його частину за першою вимогою вкладника, крім вкладів, внесених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2002 року № 516 (далі - Положення №516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватись відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Проте в порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 3- грудня 1998 року № 566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, а також вимог частини другої статі 27, статей 58-59, 64 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними вище договорами від 24 січня 2014 року.

Відповідно до частини першої, п'ятої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Договором від 24 січня 2014 року № SAMDNWFD900 вклад «Стандарт» № SAMDNWFD200 вклад «Стандарт» передбачено обов'язок банку нараховувати та виплачувати проценти у визначеному договорами розмірі.

В силу статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно положень статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» сум внесків та відсотків за договорами банківського вкладу від 24 січня 2014 року у визначеному позивачем розмірі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»залишити без задоволення.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило