Провадження № 22-ц/802/1186/19 Категорія: 84 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Вергуна Т.С.,

державного виконавця Трофимюка П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільної справи за скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області - Трофимюка Павла Володимировича за апеляційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд зі скаргою на дії державного виконавця.

Свої вимоги мотивує тим, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.11.2010 року у справі № 2-2361/2010 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ПП «Макаронна компанія», ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 33284157 грн. 65 коп., судового збору. 17.03.2011 року на підставі даного рішення видано виконавчий лист.

18.11.2014 року ухвалою Луцького міськрайонного суду у даній справі проведено заміну сторони у виконавчому провадженні № 32518595 по виконанню виконавчого листа № 2-2361/10, виданого 17.03.2011 року з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк».

19.07.2019 року ПАТ «Дельта Банк» направило до виконавчої служби виконавчий лист № 2-2361/10 для примусового виконання. 25.07.2019 року державним виконавцем Трофимюком П.В. винесено повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає, що станом на 17.03.2011 року виконавчий документ відповідав вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції № 606-ХIV від 21.04.1999 року, а тому підстав для винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу у державного виконавця не було.

З врахуванням викладеного, просить суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання від 25.07.2019 року, визнати неправомірним та скасувати повідомлення державного виконавця Трофимюка П.В. про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2019 року скаргу в даній справі задоволено.

Постановлено визнати неправомірними дії державного виконавця Трофимюка П.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Волинській області від 25 липня 2019 року про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання за виконавчим листом № 2-2361/2010, виданого 17.03.2011 року.

Визнано незаконним та скасовано повідомлення державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Волинській області Трофимюка П.В. від 25 липня 2019 року про повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання за виконавчим листом № 2-2361/2010, виданого 17.03.2011 року.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволені скарги відмовити.

Заслухавши державного виконавця, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Оскаржувана ухвала суду мотивована тим, що відсутність у виконавчому документі ім`я та по батькові особи, що видала такий документ та відсутність в ухвалі суду про заміну сторони у виконавчому провадженні коду юридичної особи та її місцезнаходження, не є перешкодою у відкритті виконавчого провадження, оскільки державний виконавець має право одержати таку інформацію від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, зробленим на підставі норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами ( ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судом встановлено, що 19.07.2019 року представник стягувача ПАТ «Дельта Банк» подав до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Волинській області для примусового виконання виконавчий лист № 2-2361/2010, виданий 17.03.2011 року про стягнення з ПП «Макаронна компанія», ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 33284157 гривні 65 коп. та витрат, пов`язаних зі сплатою державного мита, та ухвалу Луцького міськрайоного суду Волинської області від 18 листопада 2014 року про заміну сторони виконавчого провадження - стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Повідомленням від 25.07.2019 року державний виконавець Трофимюк П.В. повернув стягувачу ПАТ «Дельта Банк» без прийняття до виконання виконавчий лист № 2-2361/2010, виданий 17.03.2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на відсутність у виконавчому документі ім`я, по батькові посадової особи, яка його видала, так як вказано лише ініціали, а ухвала Луцького міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року, якою змінено сторону виконавчого провадження - стягувача, не містить ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань нового стягувача ПАТ «Дельта Банк», чим не дотримано вимог п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», не вказано місцезнаходження стягувача, як юридичної особи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до вимог статті 3 ЗУ «Про виконавче провадження», примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких документів: виконавчих листів та наказів що видані судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, ухвали постанови суддів у цивільних справах у випадках передбачених законом.

У частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на момент пред`явлення виконавчого документа) зазначено, що у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

Слід зазначити, що ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року набрав законної сили 05.10.2016 року.

Виконавчий документ виданий Луцьким міськрайонним судом 17 березня 2011 року та ухвала Луцького міськрайоного суду Волинської області постановлена 18 листопада 2014 року набрала законної сили 24 листопада 2014 року, які стали підставою для звернення до державного виконавця, тобто ще під час дії ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до статті 18 ЗУ №606-XIV від 21 квітня 1999 року у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Таким чином виконавчий документ від 17 березня 2011 року відповідав вимогам ст. 18 ЗУ №606-XIV від 21 квітня 1999 року, а тому підстав для його повернення у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» в чинній редакції у державного виконавця не було.

Крім того, твердження державного виконавця про те, що в ухвалі суду від 18 листопада 2014 року про заміну сторони виконавчого провадження не зазначено код юридичної особи на яку замінено стягувача, що позбавляло державного виконавця можливості ідентифікувати юридичну особу є безпідставними.

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до (пункт 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавчий збір»).

Разом з тим, за змістом частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Таким чином відсутність в ухвалі суду інформації щодо ідентифікаційного коду юридичної особи не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання.

Крім того, стягувач подаючи заяву до відділу ДВС про примусове виконання виконавчого листа зазначив код стягувача та його місцезнаходження.

Згідно з положеннями статей 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до частини першої другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Право на забезпечення виконання судового рішення є невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Однак це право було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для скасування не вбачається.

Задовольнивши скаргу ПАТ «Дельта Банк» суд забезпечив право стягувача на примусове виконання рішення суду, яке набрало законної сили та не виконується боржником.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий лист № 2-2361/10 уже було повернуто стягувачу державним 03.12.2018 року на підставі п.6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» і його недоліки не було усунуто, не заслуговують на увагу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 лютого 2019 року визнано неправомірні дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби щодо винесення повідомлення від 03 грудня 2018 року про повернення виконавчого документа без прийняття його до виконання за виконавчим листом № 2-261/10, дана ухвала не скасована, набрала законної сили 27 лютого 2019 року.

Однак не зважаючи на це державний виконавець повторно з тих самих підстав повернув виконавчий документ стягувачу.

Твердження апелянта про необхідність отримання стягуачем дублікату виконавчого листа у зв`язку із вирішенням питання про заміну стягувача є безпідставними та є суб`єктивним тлумаченням норм закону державним виконавцем.

У разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу, як суд першої інстанції, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа.

Таким чином норами ЦПК України передбачено видачу дубліката виконавчого листа у разі його втрати, а не у разі заміни сторони виконавчого провадження, як стверджує державний виконавець.

Крім того повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке оскаржується, базувалось саме на невідповідності виконавчого листа нормам статті 4 ЗУ «Про виконавче провадження», а не на підставі того, що не пред`явлено дублікат.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2019 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: