ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №582/634/18

Номер провадження 22-ц/816/1068/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 20 листопада 2018 року в складі судді Жмурченка В.Д., ухваленого в смт. Недригайлів, повний текст якого складений 27 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

28 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 13 листопада 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки позичальник приєдналась до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні розміру кредитного ліміту та нарахуванні процентів за користування кредитними коштами банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 26 березня 2018 року утворився борг на загальну суму 117000 грн, з яких: 5846 грн 88 коп. - тіло кредиту; 111153 грн 12 коп. - проценти за користування кредитом, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 20 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до якого перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не з дня закінчення строку дії договору. До того ж, як вказав позивач, вказаний висновок Верховного Суду України підтримав і Верховний Суд у постанові від 06 березня 2018 року за № 61-88св17 (справа № 2120/12694/12). Відтак, на думку позивача, оскільки строк дії картки закінчився 31 серпня 2017 року, тому банк звернувся до суду в межах строку позовної давності, який обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.

Позивач в апеляційній скарзі послався також і на те, що відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тому вважає, що оскільки зобов'язання відповідно до умов кредитного договору належним чином не виконані, тому кредитний договір в установленому законом порядку не може бути розірваний, а також не може бути визнаний недійсним, у зв'язку з чим станом на даний час договір ще діє.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 13).

Відповідно до заяви банк оформив їй кредитну картку й встановив кредитний ліміт у розмірі 500 грн зі сплатою базової процентної ставки у розмірі 30 % на рік із розрахунку 360 днів у році, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки. Сторони узгодили порядок погашення заборгованості у вигляді щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилась з тим, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання банківських послуг (виконання робіт), а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

З розрахунку заборгованості та виписки по руху коштів за основною картою НОМЕР_1 вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 20 листопада 2014 року у сумі 5 грн (а.с. 5-11, 85-91).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 22 серпня 2018 року за № 30.1.0.0/2-20180724/2768, ОСОБА_1 згідно умов кредитного договору отримала картки за НОМЕР_2, за НОМЕР_3, за НОМЕР_4 та за НОМЕР_5 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня серпня 2017 року (а.с. 74, 97).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2008 року станом на 26 березня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 117000 грн, з яких: 5846 грн 88 коп. - тіло кредиту; 111153 грн 12 коп. - проценти за користування кредитом (а.с. 5-11).

У відзиві за позовну заяву від 11 липня 2018 року відповідач ОСОБА_1 просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог цього позову (а.с. 36-37).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 5846 грн 88 коп. та в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за період строку дії кредитування, тобто, до 31 серпня 2017 року із розрахунку 30 % річних, є обґрунтованими.

Разом з тим, установивши, що останнє погашення по кредитному договору відповідачем було проведено 20 листопада 2014 року, а до суду з позовом банк звернувся лише 28 травня 2018 року, тому суд дійшов висновків, що позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості задоволенню не підлягають за спливом строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Крім того, установивши, що строк дії кредитної картки закінчився 31 серпня 2017 року, суд дійшов висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припинилось після спливу визначеного строку кредитування, тому вказав, що нарахування банком відсотків на суму кредиту після 31 серпня 2017 року є безпідставним. Також суд зазначив, що банк безпідставно нарахував відсотки за користування кредитними коштами у межах строку кредитування у розмірі понад 30 % річних.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У статті 610 ЦК України йдеться про те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У даній справі, що переглядається апеляційним судом, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, суд першої інстанцій правильно встановив, що 13 листопада 2008 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості до 25 числа кожного місяця упродовж строку кредитування, що відповідає строку дії картки. При цьому, строк дії останньої кредитної картки, яка була видана відповідачу, закінчився 31 серпня 2017 року.

Відповідно до вимог статті 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 31 серпня 2017 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, на що позивач помилково послався у доводах апеляційної скарги.

Вказаного висновку про правильне застосування норм права дійшла також Велика Палата Верховного Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до вимог частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Установивши, що відповідач останнє погашення заборгованості за кредитом здійснила 20 листопада 2014 року у сумі 5 грн, а позивач звернувся до суду з позовом лише 31 травня 2018 року, тобто, після спливу позовної давності, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та відсотками у межах строку кредитування, тобто до 31 серпня 2017 року, із розрахунку 30 % річних, за спливом строку позовної давності є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, не заслуговують на увагу колегії суддів, так як з цього приводу у висновках про застосування норм права висловилась Велика Палата Верховного Суду, що містяться у розділі 3 (пункти 89-93) постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступивши, тим самим, від висновків Верховного Суду України.

Колегія суддів погоджується також з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за кредитним договором після закінчення строку кредитування, тобто, починаючи з 01 вересня 2017 року, з огляду на наступне.

Як передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зі спливом строку дії картки закінчився і строк кредитування, який діяв до 31 серпня 2017 року. Відтак, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що після спливу строку кредитування, тобто після 31 серпня 2017 року, банк позбавлений права, як кредитор, нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором від 13 листопада 2008 року.

Отже, вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Колегія суддів погоджується також і з висновками суду першої інстанції в частині безпідставності нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами у межах строку кредитування у розмірі понад 30 % річних, оскільки нарахування банком відсотків за користування кредитними коштами із розміру відсоткової ставки 34,8 % річних, починаючи з 01 вересня 2014 року, не відповідало порядку узгодження зміни такого розміру процентної ставки, визначеному у п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 14-19).

Зокрема, позивач не довів належними і допустимими доказами обставин інформування відповідача про зміну процентної ставки за кредитним договором у строки, обумовлені п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг, що давало би підстави нараховувати йому проценти за підвищеною процентною ставкою.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 20 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко