КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/4079/19 Головуючий у 1-й інст. - Кушнір С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Кушнір С.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», в якому просив стягнути заборгованість у вигляді відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 223 253,51 грн., 3% річних у розмірі 46 465,99 грн., а всього стягнути 269 719,50 грн.;

стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на його користь судовий збір у розмірі 2697,20 грн. та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 19936,75 грн.

Посилається на те, що згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 року та постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018 року скасовано наказ № 162-П від 20.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено його на посаді заступника начальника юридичної служби ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.04.2015 року до 10.10.2016 року в розмірі 688 695 грн. 94 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

16.02.2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва виправлено арифметичну помилку в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 року та вказано «… з ПАТ «АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 721 862,60 грн.». Рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили 10.10.2016 року, отже грошове зобов`язання повинно було бути виконане відповідачем 11.10.2016 року.

На виконання рішення суду Головою Правління ПАТ «АБ «Укргазбанк» Шевченком К.Є. був виданий Наказ № 436-П лише 28.11.2018 року про:

скасування п. 8 Наказу № 162-П;

поновлення на роботі ОСОБА_1 з дати звільнення 20.05.2015 року;

виплату ОСОБА_1 середній заробіток за період з 20.04.2015 року до 10.10.2016 року у розмірі 721 862 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Згідно п. 3 Наказу, грошове зобов`язання було виконане 28.11.2018 року, що на думку позивача є неналежним виконанням зобов`язання та вважається простроченим, оскільки був порушений строк виконання зобов`язання.

Станом на 28.11.2018 року відповідач сплатив основну суму боргу, проте 3% річних та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання сплачено не було.

Посилаючись на положення ч.2 ст.625 ЦК України, позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості у вигляді відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 223 253,51 грн., трьох відсотків річних у розмірі 46 465,99 грн., усього на загальну суму 269 719,50 грн., судового збору у розмірі 2 697,20 грн. та судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 28 240,75 грн.

Посилається на те, що у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 269 719,50 грн. При винесенні рішення судом не враховано висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, зокрема, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Крім того, згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 08 липня 2019 року у справі №592/11217/16-ц, коли має місце невиконання рішення суду про виплату сум, стягнутих на підставі статті 117 КЗпП України, то до цих правовідносин положення статті 117 КЗпП України не застосовуються, і права стягувача (колишнього працівника) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання грошового зобов`язання.

Представник відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що позивачем не наведено норму закону, якою передбачено виникнення цивільних обов`язків у Банку за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 року. Зобов'язання по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникло з трудових відносин після вирішення спору судом. При цьому, ані нормами ЦК України, ані КЗпП України не передбачено виникнення цивільних обов`язків в разі виникнення подібного рішення суду. При вирішенні спору суд вірно оцінив правовідносини сторін як трудові, на які не поширюється стаття 625 ЦК України, правильно вказав на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 року та 28.08.2019 року, які винесені по справах у подібних правовідносинах. Позивачем не вірно розраховано вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Крім того, заперечив щодо вимог про оплату правової допомоги адвоката у сумі 8 304 грн. за подання апеляційної скарги, оскільки наведений позов та апеляційна скарга безпідставні, розрахунок витрат не відповідає критеріям ст.137 ЦПК України, заявлений розмір послуг є неадекватним по відношенню до предмету спору, складності справи, часу та обсягу витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Крім того, заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, нарахування інфляційних втрат саме на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу суперечить положенням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2016 року скасовано та ухвалено нове.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичної служби Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 688 695 грн. 94 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. (а.с.15-18).

Встановлено, що 28 листопада 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк» видано Наказ №436-П, яким:

п. 1. Скасовано п. 8 наказу №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника юридичної служби 20 квітня 2015 року.

п. 2. Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичної служби з дати звільнення 20 квітня 2015 року.

п. 3. Виплатити ОСОБА_1 , заступнику директора юридичної служби, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.04.2015 року по 10.10.2016 року, у розмірі 721 862 грн. 60 коп., без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, та моральну шкоду в сумі 5000 грн. (а.с.14)

Звертаючись з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили 10.10.2016 року, отже грошове зобов`язання повинно було бути виконане відповідачем 11.10.2016 року.

Проте, на виконання рішення суду Головою Правління ПАТ «АБ «Укргазбанк» Шевченком К.Є . був виданий Наказ № 436-П лише 28.11.2018 року.

Згідно п. 3 Наказу, грошове зобов`язання було виконане 28.11.2018 року, що на думку позивача є неналежним виконанням зобов`язання та вважається простроченим, оскільки був порушений строк виконання зобов`язання.

Станом на 28.11.2018 року відповідач сплатив основну суму боргу, проте 3% річних та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання сплачено не було.

Таким чином, позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у відповідача виникла перед ним заборгованість у розмірі 269 719,50 грн., з яких: сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 223 253,51 грн., 3% річних складає 46 465,99 грн. Період заборгованості позивач визначив: 11.10.2016 року - 27.11.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Таким видом доходу визначено, зокрема, заробітну плату (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо заборгованості із заробітної плати, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - нормами трудового права, зокрема Кодексом законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі №296/1390/18 (провадження № 61-31178св18), від 28.08.2019 року у справі №753/10967/16-ц (провадження № 61-27011св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спірні правовідносини регулюються нормами трудового права, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Законом України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а не цивільного законодавства, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на трудові правовідносини не поширюється.

Крім того, ч.5 ст. 11 ЦК України, відповідно до якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд дійшов вірного висновку, що до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) та відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, нарахування інфляційних втрат саме на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу суперечить положенням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до положень статті 1 вказаного Закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Проте, як вбачається із позовної заяви, позивач нараховує інфляційні втрати саме на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що суперечить положенням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із обставин справи та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування позовних вимог в апеляційній скарзі скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц та постанову Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №592/11217/16-ц, в якій Верховний Суд зазначив, що коли має місце невиконання рішення суду про виплату сум, стягнутих на підставі статі 117 КЗпП України, то до цих правовідносин положення статті 117 КЗпП України не застосувуються, і права стягувача (колишнього працівника) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів не погоджується з доводами скаржника, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №757/14073/16-ц дійшов висновку, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права.

Колегія суддів звертає увагу, що враховуючи вищевикладене Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №757/14073/16-ц відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року у справі №592/11217/16-ц та дійшов висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права.

Враховуючи, що ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Украгазбанк» перебували між собою у трудових, а не цивільно - правових відносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до цих правовідносин не може бути застосовано положення цивільного законодавства, зокрема стаття 625 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Заришняк Г.М.

Мараєва Н.Є.