Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 2-9/11

провадження № 61-20601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Савранська селищна рада Савранського району Одеської області, ОСОБА_3 , відділ Держземагентства у Савранському районі Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Савранського районного суду Одеської області у складі судді Бростовської Н. О. від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Балтського районного суду Одеської області у складі судді Ільницької О. М. від 15 липня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., від 29 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Савранська селищна рада Савранського району Одеської області, ОСОБА_3 , відділ Держземагентства у Савранському районі Одеської області, про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, встановлення меж земельної ділянки в натурі, знесення самовільно збудованих споруд, відшкодування майнової і моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що власник сусідньої земельної ділянки ОСОБА_2 створює їй перешкоди у користуванні належними їй будинком та присадибною ділянкою, в результаті чого їй спричинена майнова шкода в сумі 1 000 грн і моральна шкода, розмір якої не визначено. Оскільки вона як сусідка не погоджувала межі земельних ділянок при проведенні кадастрових зйомок, відповідач самовільно приєднав собі частину її земельної ділянки та самовільно побудував на межі їх земельних ділянок господарську споруду, яка знаходиться на відстані менше 4 м від вікна її житлового будинку, тому державний акт на право приватної власності на землю відповідача є недійсним, а самовільно збудовані ним споруди підлягають знесенню.

Змінивши позовні вимоги, позивач остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду в сумі 500 грн за пошкодження її телефонного кабелю та відновлення належного їй житлового будинку (очищення і фарбування будинку) після забруднення його відповідачем, а також моральну шкоду в сумі 1 000 грн, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо порушення правил добросусідства та санітарних норм, погроз і образ на її адресу; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , встановити межі земельних ділянок, а також знести самовільно збудовану відповідачем споруду.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Савранського районного суду Одеської області у складі судді Бростовської Н. О. від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Судові рішення першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів пошкодження відповідачем її телефонного кабелю та вартості відновлювальних робіт з очищення будинку. Натомість позивач довела порушення відповідачем санітарних норм щодо зберігання відходів життєдіяльності належних йому тварин. У зв'язку із пошкодженням відповідачем зовнішнього стану її будинку та порушення ним санітарних норм, позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої визначений судом у сумі 500 грн.

Додатковим рішенням Балтського районного суду Одеської області від 15 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, встановлення меж земельної ділянки в натурі та знесення самовільно збудованих споруд.

Позивач не довела факт приєднання відповідачем частини належної їй земельної ділянки, а також порушення її прав будівництвом тимчасової господарської споруди на належній відповідачу земельній ділянці. Державний акт про право власності на земельну ділянку виданий відповідачу з дотриманням вимог закону, а відсутність її підпису на акті погодження меж сусідніх земельних ділянок зумовлена її відмовою у його вчиненні, про що складено відповідний акт.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розмір земельної ділянки, якою користується відповідач, не відповідає плану-схемі бюро технічної інвентаризації та площі земельної ділянки, що належала матері останнього. ОСОБА_2 самовільно приєднав частину її земельної ділянки, до якої входить проїзд між цими земельними ділянками, до своєї. Побудована відповідачем спірна споруда для утримання птиці не відповідає будівельним нормам, зокрема щодо відстані до належного їй будинку. За відсутності погодження нею як сусіднім землекористувачем меж земельної ділянки відповідача виданий останньому державний акт є незаконним.

Касаційна скарга не містить доводів щодо вирішення судами спору в частині відшкодування позивачу майнової шкоди та розміру моральної шкоди, а тому законність й обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій судом касаційної інстанції в силу положень статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є сусідами та проживають відповідно по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 . Між ними виник спір щодо користування суміжними земельними ділянками.

Рішенням Савранської селищної ради Савранського району Одеської області № 21 від 11 жовтня 1996 року вирішено передати у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0797 га по АДРЕСА_2 та видати державний акт на неї.

Рішенням Савранської селищної ради Савранського району Одеської області № 38-У від 16 травня 2006 року вирішено передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,54 га по АДРЕСА_1 та видати державний акт на неї.

03 жовтня 2004 року ОСОБА_2 обкидав житловий будинок позивача відходами продуктів харчування, що підтверджується актом обстеження вказаного житлового будинку від 04 жовтня 2004 року, складеним комісією із представників Савранської селищної ради Савранського району Одеської області.

21 грудня 2004 року, 12 квітня 2005 року та 23 травня 2005 року представники Савранської селищної ради Савранського району Одеської області проводили обстеження присадибної ділянки відповідача, у результаті яких його було попереджено про порушення дотримання ним санітарних норм.

Актом обстеження забудови земельних ділянок у провулку Садовий від 08 вересня 2005 року були виявлені розбіжності у схемах забудови з місцем розташування існуючих будівель та розмірами земельних ділянок, що потягло за собою порушення існуючих норм забудови та санітарних норм.

Актом обстеження та перевірки розмірі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, якою користується ОСОБА_2 від 22 травня 2006 року встановлено, що межі земельної ділянки, якою користується останній не порушені і її розміри відповідають плану-схемі бюро технічної інвентаризації. Прохід між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в план-схему земельної ділянки ОСОБА_2 не входить.

Актом обстеження та перевірки розмірі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, якою користується ОСОБА_2 від 07 червня 2006 року встановлено, що розміри земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2 , не відповідають плану-схемі бюро технічної інвентаризації. Раніше існуючий прохід між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в план-схему земельної ділянки ОСОБА_2 не входить, але він самовільно приєднав його до своєї земельної ділянки.

Актом від 24 лютого 2010 року встановлено, що при виготовлені технічної документації на присадибну земельну ділянку ОСОБА_2 сусідка ОСОБА_1 безпідставно не підписує акт розмежування земельних ділянок.

Актом Савранської селищної ради Савранського району Одеської області від 17 червня 2013 року встановлено, що на земельній ділянці ОСОБА_2 розміщена тимчасова споруда, виступаючих частин якої за межову огорожу не виявлено. Відстань від огорожі земельної ділянки ОСОБА_2 до належного ОСОБА_1 будинку складає більше трьох метрів.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позивачем не доведено порушення її прав як користувача житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок побудови відповідачем господарської споруди на належній йому земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи касаційної скарги про необхідність знесення вказаної споруди як самочинної та такої, що порушує права позивача, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Матеріали справи містять акт органу місцевого самоврядування від 08 вересня 2005 року щодо розбіжності у схемах забудови з місцем розташування існуючих будівель, в яких зазначено про порушення існуючих норм забудови забудовником ОСОБА_5 .

Разом з тим саме по собі будівництво господарських споруд з порушенням будівельних норм не свідчить про порушення прав позивача цим будівництвом шляхом створення останній перешкод у здійсненні нею права користування чи розпорядження своїм майном, оскільки істотних порушень будівельних правил і норм при будівництві спірних споруд, які могли б вказувати на самочинність цього будівництва, судами не встановлено та в межах цієї справи не перевірялось.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

У справі, що переглядається, уповноважений на це орган, якому делеговані повноваження щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, із таким позовом в межах цієї справи до суду не звертався.

Позивачем не ставилось питання про можливість переобладнання спірних господарських споруд із дотримання будівельних правил і норм, а тому суди правильно відмовили у задоволенні позову про знесення відповідачем спірного нерухомого майна, що є крайньою мірою заходу усунення порушень особою відповідних норм забудови.

Доводи заявника про те, що відповідач незаконно зайняв частину належної їй земельної ділянки є необґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, матеріали справи містять суперечливі відомості, зазначені у актах органу місцевого самоврядування щодо самовільного приєднання ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_1 , яким судами була дана належна правова оцінка й зазначено, що ці акти не є доказами порушення прав останньої. При цьому суд касаційної інстанції в силу положень статті 400 ЦПК України позбавлений можливості переоцінювати ці докази.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо неправильного вирішення судами спору про визнання недійсним державного акта на право власності на належну відповідачу земельну ділянку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що права позивача не можуть вважатись порушеними, оскільки непогодження суміжними землекористувачами меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність, а також не є підставою для визнання недійсним виданого ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку.

Чинне земельне законодавство не обмежує права (користування чи приватизації) на земельну ділянку у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок.

Позивачем не надано рішення органу місцевого самоврядування про відмову йому у затвердженні технічної документації із землеустрою.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що його права порушено. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

При добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Савранського районного суду Одеської області від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Балтського районного суду Одеської області від 15 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара