Справа № 466/1107/18 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/1583/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору дарування квартири від 19 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., зареєстрований в реєстрі за № 3-435; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 20987390 від 19.06.2017 року, Рішення державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник Зоряни Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:35750684 від 19.06.2017 року); реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник Зоряною Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 3-398.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , яку він успадкував після смерті дружини ОСОБА_7 .

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я після смерті дружини його почала навідувати його донька від першого шлюбу ОСОБА_8 , з якою він до того не спілкувався та яка певний час допомагала йому фінансово. В подальшому вони, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 домовилися про укладення договору довічного утримання, обумовлюючи, що фактичної передачі квартири АДРЕСА_1 у власність та розпорядження ОСОБА_1 до смерті ОСОБА_4 не буде.

19 червня 2017 року вони уклали Договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської держаної нотаріальної контори. відповідно до умов Договору ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . На підставі вищевказаного Договору державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35750684 від 19.06.2017 року, на підставі якого було внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис про право власності під номером 20987390 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що під час укладання Договору дарування квартири вважав, що підписує Договір довічного утримання, оскільки такий не читав уважно та не повністю вникав у його суть.

В подальшому, в кінці січня 2018 року у вищезазначену квартиру до ОСОБА_4 прийшла ОСОБА_1 разом із невідомими йому людьми. Згодом його повідомили, що ОСОБА_1 має намір продати квартиру, оскільки вона є її власником, а намірів допомагати позивачу не має.

Позивач ствердив, що в даній справі відсутній факт його волевиявлення під час укладення Договору дарування квартири на безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 вказаної квартири, яка є його єдиним житлом. ОСОБА_4 наголошував, що він як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірний договір помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, а тому вважає Договір дарування квартири недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 03 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 за участю третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації - відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 .

Вважає рішення суду незаконним, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що суд належним чином не перевірив його доводи в підтримання позовних вимог, не навів належних мотивів відхилення його доводів. Звертає увагу, що після укладення спірного договору він продовжував проживати у спірній квартирі, сплачував комунальні платежі за користування послугами у даній квартирі і жодних матеріальних компенсацій від відповідачки не отримував. Стверджує, що при укладенні спірного договору він припустився помилки, оскільки не мав наміру дарувати свою квартиру. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В судове засідання ОСОБА_4 та його представник не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Після проголошення вступної та резолютивної чстини рішення суду по даній справі поступило клопотання від представника ОСОБА_4 , адвоката Лисович І.І. про відкладення розгляду справи яке вже не могло розглядатися по ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд виходив з тих обставин, що останній не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про недійсність договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-435. Також суд прийшов до висновку, що на момент укладення спірного договору такий відповідав волі ОСОБА_4 , від бажав його укладення, чітко усвідомлював його наслідки та бажав їх настання. На момент укладення договору він був дієздатний. Не перебував у скрутному матеріальному становищі. Розірвати вказаний договір він вирішив лише через вісім місяців після його укладення з надуманих причин.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що на праві власності ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В. 31 травня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-398 належала квартира АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 травня 2017 року, номер запису на право власності: 20683022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Відповідно до договору дарування квартири від 19 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-435 «Дарувальник» ОСОБА_4 подарував, а «Обдарована» ОСОБА_8 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,4 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 29,3 кв.м. До квартири відноситься комора в підвалі площею 1,5 кв.м.

ОСОБА_1 будучи допитаною в якості свідка в суді першої інстанції повідомила, що вона із батьком спілкувалася постійно, також він спілкувався із її дітьми - своїми онуками. Після смерті дружини батька, ОСОБА_1 допомагала йому, а коли батько почав проживати із іншою жінкою, допомагала лише продуктами. Укладення договору дарування ініціював сам позивач. В нотаріуса під час підписання договору йому чітко роз`яснили умови договору, він сам все перечитав та підписав. Після укладення договору ОСОБА_1 облаштувала квартиру, поставила меблі, мала намір робити ремонт, проте поки триває розгляд цивільної справи не робить. Про те, що у батька хвора нога знає, однак він не є інвалідом. Наміру продавати квартиру вона не має. Не має також наміру виселяти батька із квартири.

Допитаний в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_10 , 1952 року народження пояснив, що він є лікарем-травматологом, із ОСОБА_4 знайомий приблизно 3 роки. Свідок ствердив, що ОСОБА_4 дійсно хворіє, має діагноз деформуючий артроз колінних суглобів, який прогресує, проте оперативного втручання станом на 2018 рік потрібно не було, необхідно лише двічі-тричі на рік робити дороговатісні ін`єкції. Зазначив, що періодичне лікування ОСОБА_4 проходив двічі на рік.

ОСОБА_11 , 1989 року народження, яка є онукою покійної дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_12 надаючи пояснення у суді першої інстанції в якості свідка повідомила, що після смерті ОСОБА_12 вона із ОСОБА_4 підтримувала відносини, постійно приїжджала, підтримувала, надавала кошти, разом із своїм чоловіком оплачувала комунальні послуги, фактично вважає його своїм дідом. Зі слів позивача їй відомо, що ОСОБА_13 обіцяла утримувати ОСОБА_4 , доглядати та надавати кошти на медичну допомогу, оскільки в нього хворе коліно та потрібна операція.

На початку 2018 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 уклав із Лук`яненко договір дарування квартири, хоча до смерті ОСОБА_12 постійно йшла мова про те, що спірна квартира буде належати саме їй, ОСОБА_11 . В подальшому, ОСОБА_4 пояснив, що його донька завела його до нотаріуса, де підписали договір, проте він нічого не читав. Крім того, позивач пояснив ОСОБА_11 , що подарував квартиру ОСОБА_1 Пояснював, що не розуміє чому так поступив, і сказав, що хоче скасувати даний договір, а квариру подарувати їй, свідку. До суду вирішив подати позовну заяву після розмови із ОСОБА_11 та її чоловіком, а не після того, коли ОСОБА_1 привела маклерів.

Також у судовому засіданні в якості свідка в суді першої інстанції було допитано ОСОБА_14 , 1988 року народження, який є чоловіком ОСОБА_11 та який пояснив, що з донькою ОСОБА_4 почав спілкуватися лише після смерті ОСОБА_12 Він із дружиною ОСОБА_11 постійно матеріально допомагають ОСОБА_4 , оформили субсидії, а тому інколи навіть не потрібно сплачувати комунальні послуги. Про намір відчужити квартиру своїй дочці ОСОБА_4 казав ще у лютому 2017 року, проте, до того були розмови про те, що дана квартира повинна належати ОСОБА_11 та її дітям.

ОСОБА_15 , 1967 року народження, допитана в суді першої інстанції в якості свідка пояснила, що вона являється цивільною дружиною ОСОБА_4 та проживає з ним з серпня 2018 року. Ствердила, що після смерті ОСОБА_12 ОСОБА_4 допомагала ОСОБА_11 та її чоловік, крім того, ОСОБА_4 працює та отримує заробітну плату. Зі слів позивача дізналася, що він хотів укласти із ОСОБА_1 договір довічного утримання. Певний момент позивач спілкувався із своєю донькою, пізніше перестав, також вона перестала йому допомагати. Свідок пояснила, що ОСОБА_4 хотів розірвати договір після того, як йому почали допомагати ОСОБА_11 та її чоловік та переписати квартиру на них. Крім того, ОСОБА_15 ствердила, що ОСОБА_4 є цілком здоровою та адекватною людиною, все розуміє та пам`ятає, інколи вживає алкоголь.

Допитана в якості свідка в суді першої інстанції в якості свідка, сусідка ОСОБА_4 - ОСОБА_16 , 1971 року народження, пояснила, що до смерті ОСОБА_12 всім було відомо, що квартира буде належати онуці ОСОБА_11 . Проте, після смерті ОСОБА_12 ОСОБА_4 розповідав, що має намір укласти із своєю донькою договір довічного утримання. Але, будучи в стані алкогольного сп`яніння сказав, що переписав квартиру на доньку. Їй відомо, за комунальні послуги сплачує ОСОБА_11 , а ОСОБА_1 ніяким чином не допомагає батькові.

Свідок ОСОБА_17 , 1978 року народження, в суді першої інстанції повідомила, що сторін по справі знає близько 14 років, неодноразово ОСОБА_4 хвалився їй, що він ніколи не допомагав доньці, і як компенсацію хоче подарувати їй квартиру. Ще в травні 2017 року ОСОБА_4 казав їй, що хоче подарувати квартиру ОСОБА_1 Їй відомо, що ініціатором укладення договору був сам ОСОБА_4 . Крім того, свідок особисто бачила двічі як ОСОБА_1 передавала кошти ОСОБА_4

Допитана у суді першої інстанції ОСОБА_18 , пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_4 неодноразово протягом 2016-2017 років приходив у магазин, де ОСОБА_1 залишала йому продукти та гроші. Крім того, ОСОБА_4 просив свідка, щоб вона допомогла зняти йому кошти з карточки. Також свідку відомо, що ОСОБА_4 доволі часто приходив у гості до ОСОБА_1

ОСОБА_19 , 1983 року народження, допитаний у суді першої інстанції в якості свідка повідомив, що він на прохання чоловіка ОСОБА_1 допомагав перевозити меблі з АДРЕСА_3 в квартиру ОСОБА_4 . Крім того, особисто бачив, що ОСОБА_1 давала ОСОБА_4 гроші.

Свідок ОСОБА_20 , допитаний в суді першої інстанції пояснив, що він є чоловіком ОСОБА_1 , вони одружені 2 роки, із позивачем знайомі приблизно 8-10 місяців. Стверджує, що ОСОБА_4 сам запропонував подарувати квартиру свої дочці ОСОБА_1 , крім того зазначив, що його дружина постійно матеріально допомагала позивачу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_21 у суді першої інстанції ствердила, що ОСОБА_4 приходив до ОСОБА_1 , також справляли разом дні народження. ОСОБА_4 говорив, що має намір переписати квартиру їх доньці - ОСОБА_1 Саме він був ініціатором укладання договору дарування, пояснюючи це тим, що оскільки нічого не дарував доньці раніше, то зробить такий подарунок. Також свідок ствердила той факт, що ОСОБА_1 постійно опікувалася ОСОБА_4 , давала йому продукти та гроші. Після укладення договору дарування планувала зробити у квартирі ремонт.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз`яснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст.182, 203, 210, 213, 229, 230-235, 334, 640, 717-730 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 61, 65, 74, 97 Сімейного кодексу України). Так, зокрема п.10 Договору передбачено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним , а тому ОСОБА_4 не має право вимагати від ОСОБА_1 вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі №6-202цс15 та 03.02.2016 у справі №6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 №61-13652св18, 03.05.2018 № 61-745св17 та від 07.06.2018 №61-2785св18.

Колегія судді не знаходить підстав вважати недійсним оскаржуваний договір дарування квартири з тих підстав, що позивач як особа похилого віку з незадовільним станом здоров`я, яка потребує сторонньої допомоги, а спірне житло є єдиним, він помилився при його укладенні, передумав, а також перебував у важкому стані в момент підписання договору, а також, що спірний договір він вважав договором довічного утримання.

Відповідно до довідки долученої до матеріалів справи лікуючого лікаря - лікаря ортопеда-травматолога Артрологічного центру Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ОСОБА_22 від 22.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 перебував у першому ортопедичному відділенні амбулаторно із діагнозом: двобічний деформуючий кокс артроз справа ІІІ ст. зліва ІV ст. двобічний деформуючий гонартроз ІV ст. з больовим синдромом та порушенням функції ходи. Варусні деформації обох колінних суглобів.

З даної довідки не вбачається, в який період ОСОБА_4 перебував на лікування. Крім того, ніяких доказів того, що ОСОБА_4 є інвалідом суду не надано. Також, твердження ОСОБА_4 про те, що у зв`язку із його станом здоров`я він потребує сторонньої допомоги спростовується показами свідка лікаря-травматолога ОСОБА_10 , який зазначив, що на момент його останньої зустрічі із ОСОБА_4 оперативного втручання останній не потребував.

Окрім цього, суд першої інстанції правильно звернув увагу на покази свідка ОСОБА_15 , яка є сусідкою ОСОБА_4 та яка ствердила, що останній працевлаштований, працює двірником, на роботу ходить щодня, що спростовує факт поганого стану здоров`я відповідача.

Пунктом 11 Договору дарування квартири стверджено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 підтвердили те, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладання договору відповідає їхнім інтересам. Також даний факт був перевірений нотаріусом.

Пунктом 13 зазначеного Договору передбачено, що право власності ОСОБА_1 виникає з моменту прийняття майна. Прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірника цього Договору після його нотаріального посвідчення.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не надано суду ні в першій, ні в апеляційній інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про недійсність договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-435.

На момент укладення спірного договору такий відповідав волі ОСОБА_4 , від бажав його укладення, чітко усвідомлював його наслідки та бажав їх настання. На момент укладення договору він був дієздатний. Не перебував у скрутному матеріальному становищі. Розірвати вказаний договір він вирішив лише через вісім місяців після його укладення з надуманих причин.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.