КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №759/8152/17

провадження 22-ц/824/1217/2019

04 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерне товариство СП "Партнер" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року в складі судді Миколаєць І. Ю.,

встановив:

30.05.2017 р. Приватне акціонерне товариство СП «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням збільшений позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму основного боргу за договором на експлуатацію та обслуговування від 06.11.2012 року №1031 - 9 835 грн., інфляційні втрати - 1 098, 89 грн., пеню - 29 480,17 грн., судові витрати - 1 762 грн., а всього 42 176,06 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 06 листопада 2012 року між сторонами укладено договір № 1013 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов якого позивач взяв на себе обов'язки по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1 та обслуговуванню гаражу, встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП "Партнер" по АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати відповідно до умов п.2.3 цього договору.

Згідно з п. 4.1. договору у випадку затримки оплати зі сторони відповідача, відповідач оплачує позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

Оскільки відповідач порушує умови договору №1031 від 06 листопада 2012 р., здійснює щомісячні платежі з затримкою і не в повному обсязі, за старими тарифами, у зв'язку з чим виникла заборгованість, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ СП "Партнер" за договором на експлуатацію та обслуговування №1031 від 06.11.2012 року суму основного боргу - 9 835 грн., інфляційні втрати - 1 098, 89 грн., пеню - 29 480,17 грн., судові витрати - 1 762 грн., а всього 42 176,06 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року частково. Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 39 327 грн. 33 коп., з яких: 16 810 грн. основного боргу, 903, 73 грн. інфляційних втрат, 21 613, 60 грн. пені відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини щодо моменту односторонньої зміни ціни договору з боку ПрАТ СП «Партнер» та повідомлення про вказану зміну ОСОБА_2

Пунктом 3.2 договору №1031 від 06 листопада 2012 року встановлено, що розмір внесків на охорону автомобіля та експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах п. 2.3 цього договору.

ПрАТ СП «Партнер» на порушення вимог відповідного пункту договору здійснив нарахування внесків за попередні періоди в розмірі, визначеному самостійно, починаючи з 01.08.2015 року, без повідомлення про таку зміну відповідача, без здійснення відповідного розрахунку, без обґрунтування факторів, визначених п.2.3 договору, що вплинули на таке збільшення.

Про підвищення ціни за договором відповідач дізнався 15 лютого 2017 р., а тому вказані зміни підлягають застосуванню з наступного місяця - березня 2017 року.

Крім цього, судом не було з'ясовано обставини щодо розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку на підставі ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", що призвело до нарахування основної заборгованості, пені та інфляційного збільшення за період після 15 листопада 2017 року (моменту розірвання договору).

З огляду на необґрунтоване істотне підвищення вартості послуг ( з 350 грн до 1210 грн), на яке відповідач до моменту укладення договору не міг очікувати, останній відмовився від договору шляхом його одностороннього розірвання. Вказаний лист позивач отримав 15 листопада 2017 року, що слід вважати моментом припинення правовідносин.

Висновки суду першої інстанції щодо сумлінності сплати всіх платежів з боку ПрАТ СП "Партнер" на покриття витрат, пов'язаних з обслуговуванням гаражного боксу, не ґрунтуються на доказах, що містяться в матеріалах справи.

Встановлені судом обставини законності користування позивачем земельною ділянкою не відповідають реальним обставинам та не підтверджені жодним доказом. Сплата ПрАТ СП "Партнер" орендної плати за землю є безпідставною та необґрунтованою.

Висновки суду щодо безпідставності тверджень позивача щодо ненадання позивачем щомісячних розрахунків та відсутності ціни у договорі не відповідають реальним обставинам справи.

Судом при розгляді справи було допущено порушення норм матеріального права, зокрема не застосовано ч. 2, ч. 3 ст.632, ч.1, ч. 3 ст.653 ЦК України, що підлягали застосуванню. Враховуючи той факт, що майнові вимоги пред'явлені за період, за який договір був фактично виконаний, підвищення цін є недопустимим та порушує загальні вимоги цивільного законодавства України.

Спосіб розрахунку пені, який використаний позивачем та відображений у судовому рішенні, не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 2 листопада 2016 року (справа №6-1554 цс16 ).

Судом допущено порушення норм матеріального права, що полягає у незастосуванні позовної давності до вимог про стягнення пені за період з 11.08.2015 по 22.05.2016 на підставі ст. 258 ЦК України, а також незастосуванні ч.3 ст.551 ЦК України.

Посилається на порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст. 89, п.2, п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП "Партнер" просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначило, що про застосування нових тарифів всі автовласники були належним чином повідомлені на загальних зборах автовласників гаражних боксів, а про збільшення тарифів з 01.01.2017 додатково кожному автовласнику були направлені рекомендовані листи з доданими калькуляцією та наказом.

Зважаючи на те, що вид послуг, ціна та предмет договору, що надавалися за аналогічним договором на експлуатацію та обслуговування, укладеному ПрАТ СП «Партнер», а також статус позивача як належного балансоутримувача та землекористувача вже були встановлені судами по аналогічним справам за 2017 рік, вказаний факт відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 29.07.1996 року № 1041 "Про будівництво напівпідземних гаражів-автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву Біличі", з метою покращення умов зберігання власних автомобілів мешканців району та на основі інвестиційного підрядного договору між Головним управлінням капітального будівництва держадміністрації м. Києва та Державного комунального підприємства "Партнер" Ленінградської районної державної адміністрації від 20.06.96 р., ДКП "Партнер" доручено фінансування та виконання будівництва напівпідземних гаражів-автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву Біличі (а.с.13).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 15.01.1998 року № 10 «Про введення в експлуатацію об'єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі» затверджено акти державних приймальних комісій про прийняття в експлуатацію у грудні місяці об'єктів житлового та комунального призначення, в тому числі напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці ж/м Біличі, та їх передачу на баланс СП «Партнер» (а.с.18).

Рішенням Київської міської ради від 14.07.2005 р. №742/3317 затверджено зміни в проектах відведення СП "Партнер" земельних ділянок для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 24 автомобілі на АДРЕСА_1 та на 58 автомобілів на АДРЕСА_1 ( а.с.17).

Судом встановлено, що 06 листопада 2012 року між ПрАТ СП "Партнер" та власником гаража НОМЕР_1 ОСОБА_2 укладено договір № 1031 на експлуатацію та обслуговування (а.с.9).

За умовами вказаного договору ПрАТ СП «Партнер» бере на себе обов'язки по зберіганню та охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 бере на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору ( п.1.1 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що власник зберігає автомобіль у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4.1 цього договору передбачено, що власник зобов'язаний своєчасно вносити ПрАТ СП «Партнер» внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не в повному обсязі виконує свої зобов'язання по договору, внаслідок чого виникла заборгованість з оплати послуг позивача, яка підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції. У зв'язку з простроченням сплати щомісячного платежу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, розмір якої визначений умовами договору, в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно із ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони ( замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.2.3, 3.2 договору ПрАТ СП "Партнер" виконує свої обов'язки по зберіганню і охороні майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків ПрАТ СП «Партнер» з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони. Розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах п.2.3 цього договору.

Отже, сторони у договорі досягли погодили можливість односторонньої зміни розміру щомісячної оплати, які визначає ПрАТ СП «Партнер» за наявності відповідних підстав.

Виходячи із положень договору зміна тарифів на надані позивачем послуги не потребує укладення нової або додаткової угоди.

Встановлення в договорі права ПрАТ СП «Партнер» визначати розмір щомісячних платежів, їх можливої зміни та перелік факторів, що впливають на встановлення та зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, відповідає вимогам ч.2 ст.632 ЦК України та п.п. 15, 16 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, якими передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. На всіх автостоянках плата за довгострокове зберігання транспортного засобу справляється на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Зазначене дає підстави стверджувати, що сторони, укладаючи договір, дійшли згоди про те, що розрахунок вартості послуг проводить позивач, розмір встановленого позивачем тарифу підлягає зміні, що відображається в плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця, яка є невід'ємною частиною договору.

Вартість послуги в період дії договору визначається ПрАТ СП «Партнер», виходячи із витрат по забезпеченню охорони транспортного засобу.

Наказом ПрАТ СП «Партнер» № 88 від 31 липня 2015 року, у зв'язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: АДРЕСА_1 встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 700 грн. (а.с. 26).

Вказаний наказ ґрунтується на плановій детальній калькуляція собівартості утримання 1м/м на автостоянці №11 станом на 01.08.2015 р. (а.с.25).

Відповідно до наказу ПрАТ СП «Партнер» № 131 від 30 грудня 2016 року, згідно планової калькуляції собівартості утримання охорони та експлуатації автостоянки №11, з 01.01.2017 р. встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 1210 грн. за один гаражний бокс (а.с. 27- 28).

Відповідачем не надано власного розрахунку, який би враховував зміни в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, як це передбачено умовами укладеного договору.

Згідно листа Департаменту земельних ресурсів на запит ОСОБА_2 про отримання інформації від 25.05.2018 №1 стосовно земельної ділянки на АДРЕСА_2, вказана земельна ділянка відповідно до п. 17 рішення Київської міської ради від 18.03.2004 №125/1335 передана в довгострокову оренду на 25 років спільному підприємству "Партнер" для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів для зберігання особистих транспортних засобів громадян на 24 автомобілі на АДРЕСА_1. У міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї відсутня. Клоптання ПрАТ СП "Партнер" щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаної адресою в Департаменті земельних ресурсів не зареєстровано (а.с.147).

Разом з тим, вказана інформація не є доказом того, що ПрАТ СП "Партнер" не є платником орендної плати за землю, яка була йому надана в довгострокову оренду на 25 років.

Відповідач не надав суду доказів на спростування доводів позивача про доведення інформації про зміну тарифів на загальних зборах автовласників гаражних боксів.

Відповідач не заперечував, що про наявність майнових вимог з боку ПрАТ СП "Партнер" йому було відомо з претензії про стягнення заборгованості від 21 березня 2016 року.

Відповідно до листа позивача від 07.02.2017 р. №46, до якого надано калькуляцію станом на 01.01.2017 та наказ №131 від 30.12.2016, ОСОБА_2 повідомлено про збільшення з 01 січня 2017 року тарифів на надання послуг у зв'язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати, тарифів на електроенергію, орендної плати за землю (а.с. 54).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про здійснення позивачем нарахувань без відповідного повідомлення ОСОБА_2 та без надання відповідного розрахунку є необґрунтованими.

Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача.

Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Позивачем не доведено наявність підстав, передбачених в абзацах першому та другому ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", за яких споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг).

Повідомлення ОСОБА_2 в листі від 14.11.2017 р. про розірвання договору на експлуатацію та обслуговування №1031 від 06 листопада 2012 р., з огляду на відмову відповідача укласти додаток до договору та врегулювати існуючі між сторонами відносини, не є свідченням розірвання договору.

Відповідно до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Умови укладеного між сторонами договору не передбачають право односторонньої відмови від договору.

З огляду на те, що зміна в ціні договору відбувалась у випадках та на умовах, встановлених договором, вказана обставина не може бути підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до наданого суду розрахунку, розмір заборгованості відповідача за період з серпня 2015 р. по грудень 2017 р. становить 9 835 грн. (а.с.66).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості в розмірі 9 835 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з серпня 2015 року по грудень 2017 року в розмірі 1 098,89 грн. є законним та обґрунтованим, доводами апеляційної скарги не спростовується, а тому судове рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

В порядку ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Судом встановлено, що згідно п. 4.1 договору №1031 на експлуатацію на обслуговування від 06 листопада 2012 р. сторони погодили, що у випадку затримки оплати зі сторони власника, останній сплачує ПрАТ СП «Партнер» пеню в розмірі 0,5% від суми затриманого платежу за кожний день прострочення.

У зв'язку з затримкою оплати позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. в розмірі 29 480, 17 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені у визначеному позивачем розмірі, суд першої інстанції не врахував умови договору та дійшов помилкового висновку щодо правильності обрахування пені, виходячи з заборгованості відповідача станом на 01.01.2017 р в сумі 6 300 грн.

Разом з тим, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, нарахування пені на суму основного боргу за період з 11.08.2015 по 10.01.2017 р є необґрунтованим.

Таким чином, наданий відповідачем розрахунок пені є помилковим.

Вирішуючи питання щодо суми пені за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. колегія суддів виходить з такого розрахунку :

з 11.01.2017 - 860 грн. х0,5% х355 днів =1526,50 грн; з 11.02.2017 -2070 грн. х0,5% х 324 дні =3353,40 грн; з 11.03.2017 -2580 грн. х0,5% х 296 днів =3818,40 грн; з 11.04.2017 -3790 грн. х0,5% х 265 днів =5021,75грн; з 11.05.2017 -4300 грн. х0,5% х 235 дні =5052,5 грн; з 11.06.2017 - 5510 грн. х0,5% х 204 дні =5620,20 грн; з 11.07.2017 - 6720 грн. х0,5% х 174 дні =5846,4 грн; з 11.08.2017 - 6880 грн. х0,5% х 143 дні =4919,2 грн; з 11.09.2017 -8090 грн. х0,5% х 112 днів =4530,4 грн; з 11.10.2017 - 9300 грн. х0,5% х 82 дні =3813 грн; з 11.11.2017 - 5350 грн. х0,5% х 51 день =1364, 25грн; з 11.12.2017 -3535 грн. х0,5% х 21 день =371,17 грн, всього 45 237,17 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З огляду на те, що розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення пені до 50% від розміру заборгованості - 4 917,50 грн.

У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає у вказаній частині відповідній зміні.

Судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які у відповідності до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відмова суду першої інстанції в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, з огляду на предмет позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, які не вимагали проведення судового засідання з повідомленням сторін, не є свідченням порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 691,10 грн, а рішення суду першої інстанції в цій частині - відповідній зміні.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 2643 грн. З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги з позивача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за її подання в сумі 1036,58 грн. (39,22% від суми вимог, у задоволенні яких було відмовлено).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» заборгованості по пені, судовому збору та в частині загального розміру заборгованості змінити.

Зменшити суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» з 29 480,17 грн. до суми 4 917,50 грн., судовий збір з 1762 грн. до суми 691,10 грн., а загальний розмір заборгованості з 42 176,06 грн до суми 16 542,49 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1036,58 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк