Провадження № 22-ц/801/1685/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 рокуСправа № 127/23240/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Панасюка О.С.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2019 року, постановлене у складі судді Венгрин О.О., в залі суду,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним в частині покупця, переведення права покупця.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.11.2014 року між нею та Агентством нерухомості "Дом і Ко" було укладено договір про надання посередницьких послуг з метою пошуку та купівлі земельної ділянки і їй було запропоновано придбати земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Для купівлі зазначеної земельної ділянки вона позичила у ОСОБА_4 гроші в розмірі 60000,00 доларів США. 10.11.2014 року між ОСОБА_1 та представником власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 укладено попередній договір, за яким ОСОБА_1 передала продавцю 300000,00 грн. (еквівалентно 15000,00 дол. США) в рахунок вартості земельної ділянки, площею 0,1000 га, що по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:059:0431. В попередньому договорі сторони домовились про укладення основного договору купівлі-продажу до 10.03.2015 р., загальна вартість земельної ділянки складає 1360000,00 грн. (еквівалент 68000,00 дол. США.)

В період придбання земельної ділянки ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , і з метою уникнення можливого поділу майна при розірванні шлюбу, вона домовилась з дочкою ОСОБА_2 про оформлення земельної ділянки на її ім`я. 11.03.2015 року ОСОБА_2 оформила довіреність на ОСОБА_1 для придбання будь-якої нерухомості, у тому числі земельної ділянки, на її ім`я. 12.03.2015 року між ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 (представник продавця ) та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_1 (представник покупця) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, що по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:059:0431, за ціною в розмірі 96381,00 грн. Фактично покупцем зазначеної земельної ділянки була ОСОБА_1 , оскільки за її кошти була придбана земельна ділянка. ОСОБА_2 власних коштів не мала, вона була студенткою, знаходилась на утриманні матері ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, ОСОБА_1 у позовній заяві просить суд визнати частково недійним (в частині покупця) договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, що по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:059:0431, укладений 12.03.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перевести право покупця за цим договором на ОСОБА_1 ..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що волевиявлення ОСОБА_1 , як представника ОСОБА_2 , при підписанні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.03.2015 р. було вільним, без будь-якого примусу, вона підтвердила, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину.

Суд першої інстанції вважав, що позов ОСОБА_1 не доведено, що є підставою для відмови в його задоволенні.

Також, судом зроблено посилання на пропуск позивачем строку позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу мотивовану тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам по справі, не врахував показів свідків та факту сплати за договором купівлі-продажу власних коштів ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_2 подано відзив, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 09 листопада 2014 року між ОСОБА_2 і Агентством нерухомості «Дом і Ко» в особі ФОП ОСОБА_7 було укладено договір про надання інформаційно-довідкових та посередницьких послуг.

За змістом попереднього договору від 10.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 (діє за дорученням, укладеним в усній формі) та ОСОБА_1 , сторони підтвердили намір до 10.03.2015 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, що по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:059:0431, вартістю 1360000,00 грн, що еквівалентно 68000,00 дол. США. В рахунок сплати вартості нерухомості покупець передав продавцю гарантійну суму в розмірі 300000,00 грн, що еквівалентно 15000,00 дол. США.

11 березня 2015 року ОСОБА_2 надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 купити будь-яку нерухомість, у тому числі земельну ділянку, за ціну та на умовах на її розсуд, на ім`я ОСОБА_2 , зареєструвати, ввести в експлуатацію нерухомість, отримати технічну документацію на неї; бути представником в усіх державних установах і ін. Довіреність посвідчена 11.03.2015 р. державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленковим В.С. за реєстром №6-220. (а.с. 15)

12 березня 2015 року між ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,01 га (саме так зазначено у договорі), кадастровий номер :03:059:0431, що по АДРЕСА_1 . В договорі зазначено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.02.2015 р., експлікація земельних угідь за цим договором складається: площа земельної ділянки 0,1000 га. За домовленістю сторін продаж вчинено за 96831,00 грн, з яких 48191,00 грн представник продавця отримала від представника покупця після підписання договору, решту суми в розмірі 48190,00 грн має бути сплачено протягом березня 2015 р., але не пізніше квітня 2015 р. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №415. (а.с. 69-70)

Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.03.2015 р. (а.с. 91)

ОСОБА_1 , діюча від імені ОСОБА_2 , 17.04.2015 р. здійснила повний розрахунок за куплену у ОСОБА_3 земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 від 17.04.2015 р., яка посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., зареєстровано в реєстрі за №632. (а.с. 29)

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначала про те, що вона придбала земельну ділянку за власні кошти, а її донька ОСОБА_2 була лише формально вписана в договір, купівлю земельної ділянки не здійснювала та відповідно грошових коштів продавцю не передавала.

Фак наявності у позивача коштів на придбання земельної ділянки підтверджується розпискою від 10.11.2014 року за змістом якої ОСОБА_1 отримала 10.11.2014 р. від ОСОБА_4 кошти в розмірі 60000,00 дол. США.

Крім цього, допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснив, що дійсно в листопаді 2014 року він позичив ОСОБА_1 гроші в розмірі 60000,00 дол. США на придбання земельної ділянки та будинку. На підтвердження отримання позики ОСОБА_1 написала розписку. На теперішній час позику ОСОБА_1 йому не повернула.

В свою чергу ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів про наявність у неї коштів для придбання земельної ділянки. Більш того, суд звертає увагу на те, що на час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 була студенткою і власного доходу не мала, що підтверджується матеріалами справи.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 не мала змоги за власні кошти придбати спірну земельну ділянку. Доводи ОСОБА_2 про те, що кошти для придбання земельної ділянки їй надали батько та дід, документально не підтверджені.

Також, судом встановлено і сторонами не заперечується, що на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки на ній здійснювалось будівництво житлового будинку, яке на даний час завершено і в будинку проживає позивач у справі.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності, є помилковим.

Рішення суду першої інстанції містить посилання і на пропуск позивачем строку позовної давності, однак як підставу для відмови в задоволенні позову зазначено саме його недоведеність.

Так, судом встановлено, що 09 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Заява мотивована тим, що спірний договір купівлі-продажу укладено 12 березня 2015 року, а позивач звернулася в суд з позовом 14 вересня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, у свою чергу, до цього строку не включаються.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

За змістом ч. 2 ст. 2 ЦПК України одним з основних принципів цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Виходячи з принципу верховенства права колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, зазначено, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Вирішуючи питання застосування строків позовної давності у даній справі колегія суддів виходить з того, що оспорюваний договір було укладено 12 березня 2015 року і саме з цієї дати розпочинається обрахунок строку позовної давності. При цьому позивач не просить суд поновити строк позовної давності та відповідно не зазначає об`єктивних обставин, що дають підстави для поновлення такого строку.

Доводи ОСОБА_1 про те, що строк позовної давності слід обраховувати з дати анулювання відповідачем ОСОБА_2 виданої на ім`я ОСОБА_1 довіреності, а саме 07.08.2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 діяла як представник покупця ОСОБА_2 , особисто підписала договір купівлі-продажу, з усіма умовами цього договору була обізнана у день його підписання та розуміла, що за укладеним договором власником земельної ділянки є саме ОСОБА_2 ..

При цьому, ОСОБА_1 протягом трьох років з часу укладення договору купівлі-продажу не оспорювала дійсність цього правочину та не зверталась до суду із позовом про переведення права покупця.

За таких обставин колегія суддів, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, приходить до висновку, що позивачем, яка пред`явила позов лише 14 вересня 2018 року, пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав відповідну заяву, що є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції вищевказані обставини не врахував та не надав оцінки доводам сторін щодо застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, а тому оскаржуване рішення не відповідає критеріям законності та обґрунтованості в розумінні положень ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, тому судові витрати, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним в частині покупця, переведення права покупця, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ О.С. Панасюк

Згідно із оригіналом

Головуючий: В.В. Оніщук