СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17256/19

пр. № 2/759/6373/19

17 грудня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Войтенко Ю.В.,

за участю секретаря Семененко В.С.,

розглянувши в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат на утримання дитини в частці від доходу платника. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 21.02.2014 шлюб сторін було розірвано. Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.03.2014 було встановлено стягнення з відповідача аліментів у фіксованому грошовому розмірі 1000 грн. на місяць, та 500 грн. на місяць на додаткові витрати, оскільки відповідач ніде не був працевлаштований. У зв`язку зі змінами, внесених до чинного законодавства та у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є учеником 3-г класу школи І-ІІІ ступенів №206 м. Києва, займається спортивною гімнастикою, є членом гімнастичного клубу, вартість абонементу у який складає 7780 грн, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, починаючи з моменту подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття; а також, просить встановити стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача платежів у якості додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 1/5 частини усіх видів доходу ОСОБА_2 , починаючи з моменту подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 23.09.2019 відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 21).

Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на адресу відповідача (а.с. 22).

Згідно з рекомендованим повідомленням, належним чином посвідчену копію ухвали про відкриття провадження відповідач отримав особисто (а.с.23).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач після відкриття провадження у справі з клопотанням про розгляд справи з викликом сторін до суду не зверталась.

Відповідач відзив на позов до суду не надіслав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Такий висновок суду, зважаючи, що відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причину невчинення ним своєчасно такої процесуальної дії, узгоджується також із положеннями частини восьмої статті 178 вказаного Кодексу. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходили.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8)

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2014 шлюб сторін було розірвано (а.с. 11).

Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, починаючи з моменту подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття; а також, просить встановити стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача платежів у якості додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 1/5 частини усіх видів доходу ОСОБА_2 , починаючи з моменту подання до суду позову і до досягнення дитиною повноліття.

Водночас, при розгляді матеріалів справи встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.03.2014 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. щомісячно та додаткові витрати на утримання сина в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 22.01.2014 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-13).

Тобто, фактично, у даному випадку позивач просить змінити раніше визначений розмір аліментів та спосіб їх стягнення.

Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року.

Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток.

Відповідно до ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини,може брати участь у її утриманні в грошовій (або)натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти)присуджуються у частці від доходу її матері,батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При цьому, відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленумом Верховного Суду України в абз.3 п.17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч.1 ст.192 СКУкраїни розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.

Аналогічна правова позиція викладена у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст.184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, яка є обов`язковою для виконання, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження.

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Водночас, позивач зазначає в позові, що на момент призначення аліментів, відповідач ніде не працював, відповідно, з нього було стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі.

При цьому, в обґрунтування підстав позову, позивач вказує, що, наразі, дитина навчається в третьому класі та є членом гімнастичного клубу, зазначаючи, що вартість абонементу до зазначеного клубу становить 7780, 00 грн.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, позивачем не зазначено підстави щодо зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, тобто підстави, визначені ч.1 ст.192 СК України.

Позивачем не зазначено відомості про матеріальний стан чи доходи відповідача, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості надання оцінки щодо збільшення чи зменшення суми аліментів, у разі задоволення позовних вимог та відповідність вимог інтересам дитини, відповідно, підстави для задоволення вказаних позовних вимог - відсутні.

Щодо розміру додаткових витрат, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою дитини. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Згідно з п.18. постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані трати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення додаткових витрат, позивач послалась на членство дитини в клубі, вартість абонементу, участь у змаганнях. Водночас, позивачем не зазначено за який період було вказано вартість абонементу, не наведено детальний перелік додаткових витрат та їх розмір щодо участі дитини у змаганнях.

При цьому, знову ж таки, позивачем не вказано рівень доходів відповідача, жодних процесуальних клопотань про витребування доказів позивачем не подавалось, з заявлених позовних вимог не можливо визначити збільшення чи зменшення розміру додаткових витрат відбудеться у разі задоволення вимог позивача, доказів, які б свідчили, що позивач у майбутньому буде нести витрати пов`язані з особливими обставинами, в розмірі, що перевищує встановлений розмір додаткових витрат. щомісячно суду стороною позивача не надано.

Враховуючи те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження та обґрунтування своїх позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат також слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона не позбавлена права повторно звернутись до суду з аналогічними вимогами з інших підстав.

На підставі викладеного та керуючись стст. 1-13, 17, 18, 76 - 82, 89, 133, 141, 242, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, стст. 182, 192 СК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат на утримання дитини в частці від доходу платника - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Ю.В. Войтенко