Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/2-1285/2007

провадження № 61-11753св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Висоцької В. С., Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - начальник відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевська Ірина Ігорівна,

заінтересовані особи: державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інна Віталіївна, Головне управління юстиції в м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року в складі судді Прокопчук А. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 січня 2018 року в складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ) Ярушевської І. І. щодо виконання виконавчих проваджень за рішеннями місцевих судів м. Вінниці.

У подальшому уточнив скаргу та просив визнати протиправною бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу Ярушевської І. І. щодо виконання виконавчого листа, виданого 18 червня 2009 року Замостянським районним судом м. Вінниці у справі № 2-1285-2007, зобов`язати її негайно здійснити дієвий контроль у виконавчому провадженні № 13689527.

Скарга мотивована тим, що він неодноразово звертався до керівництва Відділу про бездіяльність і відсутність контролю за діями державних виконавців при виконанні виконавчого провадження № 13689527, однак дієвих заходів вжито не було.

ОСОБА_1 оскаржував в судовому порядку бездіяльність державних виконавців, яка визнавалась судом протиправною. Виконавчі провадження передавалися від одного виконавця до іншого, але ефективних і своєчасних заходів та належного контролю для виконання судових рішень не вживалось.

ОСОБА_1 вважав, що виконання цих проваджень тепер уже стосується виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» і потребує посиленого та дієвого контролю. Для завершення виконання виконавчих проваджень необхідно виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, яке з 2004 року перебуває на виконанні у Печерському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва і на цей час не виконано.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий документ, з приводу невиконання якого подана скарга, виконаний в повному обсязі, отже, немає правових підстав для визнання бездіяльності начальника Відділу щодо відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 січня 2018 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зазначені судові рішення скасувати, скаргу задовольнити. Враховуючи неналежне виконання судових рішень органами державної виконавчої служби просив постановити окрему ухвалу та направити її Міністерству юстиції України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили, коли йому було видано наказ про звільнення та трудову книжку, не дотрималися порядку і способу виконання рішення суду, неповно з`ясували обставини справи, неправильно застосували норми законодавства. Не взяли до уваги судових рішень, якими підтверджено незаконність дати звільнення та встановлено факт невиконання рішення суду.

У квітні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що Замостянський районний суд м. Вінниці 24 березня 2009 року видав виконавчий лист № 2-1285-2007 про зобов`язання державної виконавчої служби м. Києва негайно і в примусовому порядку виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 жовтня та від 13 листопада 2006 року в частині зобов`язань державної акціонерної компанії «Укрресурси» (далі - ДАК «Укрресурси») видати наказ про звільнення ОСОБА_1 й проведення з ним повного розрахунку відповідно до статті 47 КЗпП України і ухвал цього суду від 08 червня, 21 вересня, 10 жовтня, 13 і 23 листопада 2006 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу Роєнка Р. В. від 15 липня 2009 року відкрито виконавче провадження № 13689527 з виконання цього виконавчого листа.

Зі змісту виконавчого листа від 24 березня 2009 року № 2-1285-07, відомо, що вказаним виконавчим листом зобов`язано Відділ негайно і в примусовому порядку виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 жовтня та від 13 листопада 2006 року в частині: 1) зобов`язань ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 ; 2) проведення з ним повного розрахунку відповідно до статті 47 КЗпП України і ухвал цього суду від 08 червня, 21 вересня, 10 жовтня, 13 та 26 листопада 2006 року.

Щодо виконання вищевказаного виконавчого листа в частині зобов`язань ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 , то заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року

у справі № 127/25888/16-ц, яке набрало законної сили згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року, позов ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про зміну дати звільнення задоволено та зобов`язано ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 26 грудня 2015 року, про що внести відповідний запис до трудової книжки.

Цим судовим рішенням встановлено, що згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 (запис 10) наказом ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року № 1 змінено дату звільнення з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року (т. 1 а. с. 249).

Станом на 01 грудня 2015 року виконавчий лист Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 березня 2009 року № 2-1285-07 в частині зобов`язання ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 було виконано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року зобов`язано ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 26 грудня 2015 року, про що внести відповідний запис до трудової книжки. Це рішення не перебувало на примусовому виконанні.

Виконання усіх наявних виконавчих проваджень стосується рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України». Для завершення виконання зазначених проваджень необхідно виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, яке з 2004 року перебуває на виконанні у Печерському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва і на цей час не виконано.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року у справі № 802/82/16-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року у справі № 2-200/2004 щодо проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з ДАК «Укрресурси» та зобов`язано департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в порядку виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» (виконавче

провадження № 44360795) вчинити дії, спрямовані на виплату ОСОБА_1 не виплаченої ДАК «Укрресурси» станом на жовтень 2015 року заборгованості за рішеннями національних судів, які набрали законної сили, однак залишаються невиконаними, в сумі 1 188 937,30 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року у справі № 802/1462/16-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірною бездіяльності та тяганини щодо своєчасного виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року стосовно стягнення частини коштів невиплаченого боргу, скасування як незаконної постанови старшого державного виконавця департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 44360795 про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 25663/02, зобов`язання усунути порушення прав шляхом негайного і в примусовому порядку виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 в частині перерахування коштів в сумі 1 441 074,23 грн, як складової повного розрахунку, що не виплачена станом на 01 вересня 2016 року, встановлену рішеннями місцевих судів м. Вінниці, що набули законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду цієї справи суд установив, що Європейський суд з прав людини 17 липня 2014 року прийняв рішення у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України», яким передбачив додаткові заходи індивідуального характеру та зобов`язав державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2 000,00 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у додатку, на відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат і будь-яких податків, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно з додатком до цього рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню: рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2006 року, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 квітня 2007 року, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу від 13 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» та зобов`язано боржника - державу Україну добровільно виконати рішення у строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року у справі № 802/82/16-а, що набрала законної сили, встановлено, що департамент державної виконавчої служби виконав рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині, яка стосується виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2006 року, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року та рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 квітня 2007 року. Суд у цій постанові також зазначив, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року у справі № 2-4319/06, яким стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за сумісництво посад з 01 березня 2002 року до 01 січня 2003 року з урахуванням компенсацій при інфляції за затримку розрахунку у сумі 7 564,50 грн та зобов`язано відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера заводу «Модуль» з 01 грудня 2006 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку до дати звільнення, було скасоване рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 24 червня 2008 року. Отже, це судове рішення не підлягає виконанню.

Сума заборгованості, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 згідно з рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року та на виконання рішення Європейського суду з прав людини, є визначеною станом на жовтень 2015 року і становить 1 900 147,03 грн. Оскільки виплата у сумі 711 209,73 грн, яка входять до суми повного розрахунку при звільненні з ДАК «Укрресурси» станом на жовтень 2015 року, ОСОБА_1 вже виплачена, необхідно виплатити заборгованість в сумі 1 188 937,30 грн.

Департамент державної виконавчої служби перерахував ОСОБА_1 . 1 188 937,30 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 03 серпня 2016 року № 2994. До суду надано звіт про виконання постанови від 18 квітня 2016 року у справі № 802/82/16-а, який прийнятий ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року (т. 1 а. с. 156- 158).

13 вересня 2016 року у зв`язку з фактичним виконанням рішення Європейського

суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 та виплатою 1 188 937,30 грн виконавче провадження № 44360795 закінчено, про що винесено відповідну постанову.

Не погоджуючись із зазначеною постановою державного виконавця від 13 вересня 2016 року ОСОБА_1 оскаржив її до Вінницького окружного адміністративного суду, заявивши одночасно вимогу щодо зобов`язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перерахувати кошти в сумі 1 441 074,23 грн, як складову повного розрахунку, що не виплачена станом на 01 вересня 2016 року, встановлену рішеннями місцевих судів, що набрали законної сили.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року у справі № 802/1462/16-а, яка набрала законної сили відповідно до ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року, у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 грудня 2016 року у відкритті касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з її необґрунтованістю.

Крім того, ухвалою від 16 березня 2017 року Верховний Суд України відмовив ОСОБА_1 у допуску справи за його позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 грудня 2016 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу» дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на

приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Також частиною першою статті 74 вищевказаного Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор, як учасник виконавчого провадження, мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця

у порядку, встановленому цим Законом, та користуватися іншими правами, наданими законом.

У статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року (стаття 18 ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом першим частини другої статті 18 вищевказаного Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, а згідно з пунктом третім частини другої цієї норми виконавець

зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Суди правильно встановили, що виконавчий лист № 2-1285-07, з приводу якого подана скарга, виданий 24 березня 2009 року, виконаний, оскільки дата звільнення змінена з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року та в повному обсязі 03 серпня 2016 року проведено повний розрахунок відповідно до статті 47 КЗпП України і ухвал Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 червня, 21 вересня, 10, жовтня, 13, 23 листопада 2006 року.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстави для визнання бездіяльності начальника Відділу щодо відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця відсутні.

Також суди правильно врахували, що ОСОБА_2 розпочала виконувати обов`язки начальника Відділу з січня 2017 року. На посаду начальника Відділу вона була призначена з 15 березня 2017 року, тобто після фактичного виконання виконавчого листа, тому немає будь-яких підстав для висновку про її бездіяльність з виконання виконавчого листа.

Зі справи вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року зобов`язано ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 26 грудня 2015 року, про що внести відповідний запис до трудової книжки. Це рішення підлягає окремому виконанню та не може бути предметом виконання за виконавчим листом № 2-1285-07, з приводу якого подана скарга.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили, коли йому було видано наказ про звільнення та трудову книжку, не дотрималися порядку і способу виконання рішення суду, неповно з`ясували обставини справи, неправильно застосували норми законодавства; не взяли до уваги судових рішень, якими підтверджено незаконність дати звільнення та встановлено факт невиконання рішення суду, висновків судів не спростовують, були предметом апеляційного перегляду та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Щодо доводів касаційної скарги про необхідність постановлення окремої ухвали

Відповідно до частини третьої статті 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.

Судом касаційної інстанції не встановлено порушень, які давали б підстави для постановлення окремої ухвали у цій цивільній справі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: В. С. Висоцька
А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
С. П. Штелик