Дата документу 17.09.2019
Справа № 334/2866/19
Провадження № 2-о/334/122/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.

за участю заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський районний у м. Запоріжжя ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 народився у м. Запоріжжя ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свідоцтві про народження батько заявника ОСОБА_3 значиться як поляк, мати ОСОБА_4 зазначена як українка.

Оскільки батько заявника за національністю був поляком, то він вважає,що його національністю є «поляк», однак зазначений факт жодним документом не підтверджується.

Заявник з дитинства виховувався батьками за польським традиціями, святкував польські свята, сповідує римо-католицьку віру. Встановлення факту надасть можливість відновити національність та встановити фаціальну належність. Встановлення факту не порушує жодних прав сторонніх осіб та необхідне для реалізації особистих прав і можливості користуватися пільгами, гарантіями, передбаченими законодавством Польської республіки для громадян пострадянських республік польського походження.

Заявник просив встановити факт своєї належності до польської національності.

В судовому засіданні заявник та представник заявника підтримали вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у заяві.

Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення заявника,дослідивши матеріали скарги, суд приходить до наступного.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У цій справі заявник звернувся із заявою про встановлення факту належності до певної національності.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин суд доходить до висновку про неможливість встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 398/4017/18.

На підставі вищевикладеного, керуючись 1-18, 76-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський районний у м. Запоріжжя ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів із дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2019 року.

Суддя О.М. Гнатюк