Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 2-11/11
Номер провадження 22-ц/824/6866/2019
Головуючий у суді першої інстанції О.Л. Юзькова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 вересня 2019 року місто Київ

Номер справи 2-11/11

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинський Олександр Володимирович

заінтересована особа начальник Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоцій Богдан Ігорович

заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, постановлену у складі судді Юзькової О.Л., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, о 08год. 12хв., відомості про дату складення повної ухвали відсутні, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця, начальника відділу державної виконавчої служби, уточненою у подальшому, мотивованою тим, що 18.10.2017 року на прийомі у державного виконавця Рибчинського О.В. ОСОБА_4. (як представнику стягувача) стало відомо про те, що 19.06.2017 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №48382123 здійснена така дія як передача виконавчого документу на виконання до Пенсійного фонду, оскільки винесено постанову про застосування такого заходу як звернення стягнення на підставі п. 2 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження». 07.08.2018 державним виконавцем Гречух О.Я., який у порушення прав стягувача не вжив заходів щодо примусового виконання рішення, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», не здійснив після 07.08.2015 та до 08.09.2015 жодних виконавчих дій, постановою № 48382123 відкрив виконавче провадження про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди завданої багаторазовими залиттями житла (квартири), що мали місце більше 10 років назад. З вини начальника органу ДВС Хорішко О.О. з 08.09.2015 по 07.10.2015 вказане виконавче провадження не перебувало на виконанні у жодного державного виконавця. У подальшому, державний виконавець Рибчинський О.В. прийняв виконавче провадження та 28.10.2015 ним було зроблено запити щодо боржника ОСОБА_2 Проте, повної інформації щодо боржника отримано не було. Вихід за місцем проживання боржника до квартири АДРЕСА_1 державним виконавцем було здійснено лише один раз 08.12.2015. Стягувачем було надано державному виконавцю відомості про наявне у боржника майно на яке може бути звернуто стягнення. Проте, державним виконавцем було винесено лише постанову про розшук автомобіля ВАЗ2109, який належить боржнику. На день звернення із даною скаргою рішення Апеляційного суду м. Києва щодо стягнення моральної шкоди не виконано. Керівник органу ДВС Гоцій Б.І. допустив бездіяльність з 01.09.2009 по 20.06.2013 в частині невиконання виконавчих листів № 2-23-1/09 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за рішенням суду. Державним виконавцем Рибчинським О.В. передано виконавчий документ до органу Пенсійного фонду на виконання рішення суду в порушення вимог закону, оскільки скаржник вважає, що мало бути здійснено відчуження майна боржника. При цьому, державний виконавець самостійно змінив порядок виконання судового рішення, оскільки не звертався у встановленому порядку до суду із заявою про зміну способу виконання. Державний виконавець фактично не розшукував майно боржника, умисно задавав такі критерії пошуку щоб отримувати недостовірну інформацію, а начальник служби проявив бездіяльність щодо відсутності контролю та скасування незаконних рішень державного виконавця. З урахуванням зазначеного заявник просила визнати постанову №48382123 від 19.06.2017 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_2 , винесену державним виконавцем Шевченківського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинським О.В. неправомірною та скасувати її; визнати неправомірною бездіяльність керівника Шевченківського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоція Б.І. щодо постанови від 19.06.2017, щодо розпорядження від 25.09.2017 за №483822123, винесені державним виконавцем Рибчинським О.В.; визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В. з передачі виконавчого документу на виконання до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та дії щодо винесення постанови №483812123 від 19.06.2017; зобов`язати державного виконавця Шевченківського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В. перевірити майновий стан боржника у квартирі АДРЕСА_1 та винести постанову про звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно, інше майно, що перебуває в інших осіб; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В., що тривала з 05.10.2016 по 14.06.2017 року та полягає у нездійсненні державним виконавцем Шевченківського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинським О.В. перевірки, передбаченої ч. 8 ст. 48 Закону №1404 від 02.06.16.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року скаргу задоволено частково. Визнано дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В. щодо винесення 19.06.2017 у виконавчому провадженні № 48382123 постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та передачі виконавчого листа на виконання Лівобережного ОУПФ України в м. Києві неправомірними. Скасовано постанову, винесену державним виконавцем Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинським Олександром Володимировичем 19.06.2017 у виконавчому провадженні №48382123 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Зобов`язано державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В. усунути порушення прав стягувача ОСОБА_1 та проводити виконавчі дії у виконавчому провадженні №48382123 із дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині відмови у задоволенні вимог скарги, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду в частині відмови у задоволенні вимог скарги скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою задовольнити зазначені вимоги. Крім того, просили змінити абзац 3 резолютивної частини оскаржуваної ухвали, визнавши оскаржувану постанову неправомірною. Також просили постановити окрему ухвалу відносно судді, який постановив в суді першої інстанції ухвалу по даній справі по суті скарги.

В обґрунтування зазначили, що суд першої інстанції безпідставно не застосував статтю 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), а тому незаконно відхилив вимогу про визнання неправомірною бездіяльність, що тривала з 05.10.2016 по 14.06.2017 включно і полягала у нездійсненні державним виконавцем Рибчинським О.В. перевірки, передбаченої ч. 8 ст. 48 Закону №1404 від 02.06.16. Суд не взяв до уваги уточнені 02.07.2018 вимоги скарги та приписи ч. 2 ст. 451 ЦПК України. Також суд не взяв до уваги пояснення представника заявника ОСОБА_4 щодо незастосування положень ч. 2, ч. 3 ст. 373 ЦПК України у редакції Закону №1404-VІІІ від 02.06.2016. Суд проігнорував аргументи заявника та її представника і дані з АСВП, які є доказом привласнення функцій суду державним виконавцем Рибчинським О.В. Суд не навів мотиви з яких не розглянув зазначені доводи, не постановив з цього приводу окрему ухвалу. Вважають, що ухвала суду в частині її оскарження загалом не відповідає вимогам статей 89, 263, 264, 265 ЦПК України.

Заявники звернули увагу на те, що скарга була розглянута суддею, якій неодноразово було заявлено відвід, але заяви про відвід було безпідставно та незаконно відхилено, а тому вважають, що підстави з яких було заявлено відвід судді першої інстанції мають бути визнані апеляційним судом обґрунтованими. Крім того, вважають, що суддя мав заявити самовідвід, враховуючи обставини, які наводила заявник та її представник

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити з викладених підстав.

Заінтересовані особи: державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинський О.В., начальник Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоцій Б.І., Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, але в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Боржник ОСОБА_2 про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону. Також додатково про час і дату розгляду справи він повідомлявся у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб - сайті судової влади України. У судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився.

Своїм правом на подання відзиву учасники справи (їх представники) не скористалися. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від зазначених осіб не надходило.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованих осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року в частині задоволених вимог скарги не оскаржується, а тому її законність та обґрунтованість в цій частині не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.07.2015 Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-11/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.

07.08.2015 головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Гречухом О.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48382123. Копію постанови цього дня було направлено боржнику для виконання та запит № 587/29 з метою перевірки інформації про наявність майна та поточних рахунків боржника ОСОБА_2 .

За дорученням начальника відділу ДВС Хорішко О.О. виконавче провадження № 48382123 було передано 12.10.2015 згідно акту - передачі від 08.09.2015 іншому державному виконавцю Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві - Рибчинському О.В.

12.10.2015 державним виконавцем Рибчинським О.В. було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48382123 від 07.08.2015 боржнику ОСОБА_2 , яку він отримав 18.11.2015.

28.10.2015 державним виконавцем Рибчинським О.В. було зроблено електронні запити до ДФС України та ПФ України.

29.10.2015 було отримано відповідь про відсутність відомостей щодо боржника ОСОБА_2

28.10.2015 постановою державного виконавця Рибчинського О.В. накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 у зв`язку із несплатою стягнутої суми моральної шкоди останнім, у встановлений строк для добровільного виконання рішення суду.

04.12.2015 державним виконавцем Рибчинським О.В. зроблено заяву про арешт рухомого майна боржника ОСОБА_2

07.12.2015 державним виконавцем Рибчинським О.В. за результатами здійсненого виходу до квартири АДРЕСА_1 складено акт про те, що боржник за місцем проживання не знаходився, двері ніхто не відчинив.

08.12.2015 боржником ОСОБА_2 було подано до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві заяву про те, що він не працює, а усе його майно підлягає конфіскації за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року.

08.12.2015 стягувачем ОСОБА_1 подано клопотання разом з інформаційною довідкою про наявність у боржника ОСОБА_2 на праві власності Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Зазначене знайшло своє підтвердження на зроблений 04.12.2015 державним виконавцем запит № 587/29 до КМ БТІ, згідно відповіді якого станом на 23.05.2015 ОСОБА_2 на праві власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру МВС в м. Києі від 22.01.2016 за боржником ОСОБА_2 з 01.06.1990 року зареєстрований легковий автомобіль марки ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_1 .

29.01.2016 постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. автомобіль марки ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_1 належний ОСОБА_2 оголошено у розшук.

14.06.2017 державним виконавцем Рибчинським О.В. було повторно здійснено запит до Пенсійного фонду України.

Згідно відповіді ПФУ від 16.06.2017 боржник ОСОБА_2 перебуває на обліку у Пенсійному фонді та отримує пенсію у розмірі 5 168, 93 грн.

Про зазначені обставині скаржнику та її представник стало відомо 18.10.2017.

Також із матеріалів справи вбачається, що в межах даного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Рибчинським О.В. 19.06.2017 було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої з урахуванням положень ст.ст. 68,69,70 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець вирішив звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що згідно відповіді Пенсійного фонду України боржник отримує пенсію в Лівобережному ОУПФ України в м. Києві.

12.09.2017 державним виконавцем Рибчинським О.В. виготовлено вимогу стягувачу про необхідність укладення із банківською установою договору про відкриття банківського рахунку, про що повідомити державного виконавця, з метою часткового перерахування боргу з примусового виконання судового рішення. Вказану вимогу було вручено стороні стягувача 22.09.2017, та у подальшому отримано поштою 21.10.2017.

25.09.2017 державним виконавцем Рибчинським О.В. видано розпорядження № 48382123 на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», яке було затверджено начальником Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гоцієм Б.І., про необхідність перерахувати стягувачу ОСОБА_1. 1 680,32 грн. на рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок часткового погашення боргу з примусового виконання рішення суду у справі № 2-11/11. Таке перерахування коштів було здійснено 27.09.2017.

За змістом положень статей 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Разом з тим, Закон України «Про виконавче провадження» установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 цього Закону).

Відмовляючи в частині заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності, необґрунтованості та незаконності таких вимог. Проте колегія суддів повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції не може, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частинами 1 і 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин)).

Положеннями статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Системний аналіз наведених норм матеріального права, свідчить, що державному виконавцю надані повноваження щодо виконання судових рішень про стягнення коштів, у тому числі і за рахунок пенсії боржника. Обставиною, яка надає можливість державному виконавцеві звернути стягнення до доходи боржника, є відсутність будь - якого іншого майна, на яке таке стягнення може бути звернуто. Передувати прийняттю рішення про звернення стягнення на доходи боржника має перевірка наявності у нього нерухомого або рухомого майна, грошових коштів, цінних паперів, тощо.

Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Встановивши вірно, що державним виконавцем не виконані усі необхідні та передбачені спеціальним законом дії щодо перевірки майнового стану боржника для стягнення з нього 25 000,00 грн., як компенсації моральної шкоди стягувачу ОСОБА_1 , визнавши дії державного виконавця в цій частині неправомірними та скасувавши постанову державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, суд першої інстанції помилково не визнав саме таке рішення державного виконавця - постанову від 09.06.2017 неправомірною, а тому в цій частині вимоги скарги підлягають задоволенню.

Разом з тим, встановивши, що державним виконавцем належним чином не вчинялись дії щодо з`ясування наявності майна або його відсутності, не проведено відповідну перевірку, передбачену ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), суд першої інстанції безпідставно не визнав таку бездіяльність державного виконавця неправомірною.

Так, виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем належним чином не вчинялись дії щодо з`ясування наявності майна або його відсутності за місцем проживання боржника у даному виконавчому провадженні, як це передбачено ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин). Державним виконавцем не було надано будь - яких доказів, пояснень або заперечень на спростування зазначеного.

Згідно абзацу 2 пункту 1 розділ II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Суд першої інстанції не врахував зазначене, не надав належну оцінку факту відсутності відомостей про проведення державним виконавцем встановлених законом перевірок майнового стану із визначеною законом періодичністю.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що державним виконавцем були порушені вимоги ст. 10, 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), чим суттєво перешкоджено процесу виконання виконавчого провадження, а саме - не здійснені усі необхідні дії, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав стягувача. Матеріали справи свідчать про те, що державний виконавець з 05.10.2016 по 14.06.2017, дії, передбачені ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), не вчиняв, що є прямим підтвердженням його бездіяльності у виконавчому провадженні №48382123 у зазначений період та про відсутність підстав для звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_2 . У державного виконавця не було достовірних відомостей щодо відсутності коштів на рахунках боржника, відсутності чи недостатність рухомого та нерухомого майна боржника по даному виконавчому провадженні.

Висновки суду першої інстанції про те, що суд не може зобов`язати державного виконавця вчинити певні дії, с метою усунення порушень прав стягувача, є помилковими. Суд першої інстанції, зобов`язавши державного виконавця усунути допущені ним порушення та провадити виконавчі дії у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», не конкретизував які саме дії повинен вчинити державний виконавець для захисту прав стягувача. Суд першої інстанції встановивши порушеними права стягувача повинен був зазначити у який саме спосіб та яким саме чином такі права стягувача будуть відновлені.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є законними та обґрунтованими, а вимога скарги щодо зобов`язання державного виконавця Рибчинського О.В. перевірити майновий стан боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 та при виявленні коштів цінних паперів, іншого майна, іншого майна, що перебуває в інших осіб винести постанову про звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно, інше майно, що перебуває в інших осіб підлягає задоволенню, оскільки повністю узгоджується із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» та відноситься до компетенції суду.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов`язати державного виконавця Рибчинського О.В. перевірити майновий стан боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 та при виявленні коштів цінних паперів, іншого майна, іншого майна, що перебуває в інших осіб винести постанову про звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно, інше майно, що перебуває в інших осіб, а тому змінює абзац 4 оскаржуваної ухвали суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги в частині вимог скаржника про визнання неправомірною бездіяльності начальника Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоція Богдана Ігоровича, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, з наступних підстав.

На думку стягувача, начальник Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоцій Б.І. допустив бездіяльність у даному виконавчому провадження, оскільки не реалізував своє право на скасування постанови державного виконавця від 19.06.2017, вимоги державного виконавця від 12.09.2017, розпорядження від 25.09.2017, що суперечить вимогам п. 2 ст. 10, ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), та не зобов`язав державного виконавця провести виконавці дії у порядку, визначеному п.1 ст. 10, ст. 48, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин).

Проте такі доводи скаржників не відповідають вимогам закону, а тому не можуть бути задоволені судом.

Так, контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

За змістом ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, у розумінні зазначених норм закону, винесення начальником відділу постанови про скасування процесуального документу державного виконавця винесеному у виконавчому провадженні та зобов`язання останнього провести виконавчі дії в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження» є правом начальника відділу при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень, а не його обов`язком.

Відтак винесення начальником Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоцієм Б.І. певної постанови та проведення ним відповідної перевірки (контролю) щодо здійснення державним виконавцем Рибчинським О.В. дій у виконавчому провадженні №48382123, який перебуває у нього підпорядкуванні, було його правом, а не обов`язком. Таке своє право він міг використати на свій розсуд як керівник відділу. А тому колегія суддів вважає, що у даному випадку начальником Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гоцієм Б.І. не було допущено бездіяльності та не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується відводів, які були заявлені судді, то такі відводи були визнані самім суддею необґрунтованими та заяви про відвід були вирішені іншими суддями з дотриманням вимог ст. 40 ЦПК України. Проаналізувавши заяви про відвід, ухвали суду про визнання відводів необґрунтованими, ухвали суду про відмову у задоволенні заяв про відвід колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для відводу судді були необґрунтованими і висновки суду в цій частині є вірними. Суддею першої інстанції не було заявлено самовідводу в даній справі, оскільки, передбачені законом підстави для такого самовідводу були відсутні.

Щодо вимог скаржників про постановлення апеляційним судом окремої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції може постановити окрему ухвалу у випадках і в порядку, встановленими статтею 262 ЦПК України (ст. 385 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Тобто окрема ухвала може бути постановлена при розгляді справи по суті.

Проте, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали відносно судді першої інстанції з приводу помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду скарги по суті, у зв`язку із відсутністю на те підстав, що зумовлюють вжиття відповідних заходів.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги в іншій частині відмови суду у задоволенні скарги, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді ухвали суду в частині її оскарження, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Так, положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За наведених обставин, колегія суддів скасовує ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання постанови та бездіяльності державного виконавця неправомірними, визнає неправомірною постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В. від 19.06.2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, визнає неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського Олександра Володимировича у виконавчому провадженні №48382123, що тривала з 05.10.2016 року по 14.06.2017 року щодо нездійснення перевірки майнового стану боржника, передбаченої ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року змінює в частині зобов`язання державного виконавця, зобов`язавши державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського Олександра Володимировича перевірити майновий стан боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 та при виявленні коштів цінних паперів, іншого майна, іншого майна, що перебуває в інших осіб винести постанову про звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно, інше майно, що перебуває в інших осіб. В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 залишає без змін.

У решті ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року не оскаржується, а тому її законність та обґрунтованість в цій частині не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо судового збору, колегія суддів бере до уваги, що виконавче провадження є завершальною і невід`ємною стадією судового провадження у конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, а тому судові витрати по сплаті судового збору за подачу скарги та за подачу апеляційної скарги у даній справі суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання постанови та бездіяльності державного виконавця неправомірними скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Визнати неправомірною постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського Олександра Володимировича від 19.06.2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського Олександра Володимировича у виконавчому провадженні №48382123, що тривала з 05.10.2016 року по 14.06.2017 року щодо нездійснення перевірки майнового стану боржника, передбаченої ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року в частині зобов`язання державного виконавця змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини ухвали в наступній редакції.

Зобов`язати державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського Олександра Володимировича перевірити майновий стан боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 та при виявленні коштів цінних паперів, іншого майна, іншого майна, що перебуває в інших осіб винести постанову про звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно, інше майно, що перебуває в інших осіб.

В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 вересня 2019 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна