Справа № 415/6670/18
Провадження № 22-ц/810/482/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 24 жовтня 2018 року, ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 15210,27 грн., який мотивувало тим, що 08 липня 2014 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № б/н від 08.07.2014 року, відповідно до якого відповідач отримав 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач шляхом підписання анкети-заяви про приєднання від 08.07.2014 року підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає договір про надання банківських послуг. Позивач зі своєї сторони умови договору виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач, в свою чергу, умови виконання договору порушував, внаслідок чого станом на 21.06.2018 року у нього перед банком утворилась заборгованість в розмірі 15210,27 грн., яка складається з: 3825,20 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 10345,68 грн. - за пенею, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 700,49 грн. - штраф (процентна складова), яку Банк просив стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати у сумі 1762 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 24 жовтня 2018 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано ненаданням позивачем належних доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору у належній письмовій формі, розміру кредиту як предмету договору та істотної умови кредитного договору, моменту його укладення, встановлення чи зміни кредитного ліміту, надання кредитних коштів позивачем саме відповідачу, а не користування ними іншою особою.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» вважає, що вказане рішення винесене з порушенням норм процесуального та невідповідності висновків суду обставинам справи, тому є необґрунтованим і незаконним, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Банк вважає, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування, отримання кредиту саме на таких умовах, відповідач отримав кредитний ліміт на картку та активно користувався кредитним лімітом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2018 року в даній справі визначено склад колегії суддів: Коротенко Є.В. (головуючий суддя), Коновалова В.А., Луганська В.М.

21 грудня 2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі. 08 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 22.01.2019 року зупинено апеляційне провадження у справі №415/6670/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 24 жовтня 2018 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/13763/15-ц.

19 лютого 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено ухвалу Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 754/13763/15-ц, якою прийнято відмову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» від касаційної скарги та провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Особа 4 про стягнення заборгованості закрито.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 березня 2019 року поновлено апеляційне провадження у справі № 415/6670/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року провадження у цивільній справі № 415/6670/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі № 342/180/17-ц.

Згідно розпорядження т.в.о. керівника апарату Савчука О.І. від 10 травня 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з призначенням на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд Коротенка Євгена Васильовича , згідно з Указом Президента України «Про призначення суддів Верховного Суду» від 07 травня 2019 року №195/2019.

Справу передано до канцелярії суду для повторного розподілу судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 10.05.2019 року вилучено суддю Коротенка Є.В. у зв`язку із закінченням терміну повноважень, новий головуючий суддя (суддя-доповідач) Назарова М.В., у складі колегії: - Коновалової В.А., Луганської В.М.

15 липня 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 року поновлено апеляційне провадження та призначено до розгляду на 30 липня 2019 року на 09.15 год. 30 липня 2019 року розгляд справи відкладено на 13 серпня 2019 року у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення відповідача. 13 серпня 2019 року судовий розгляд відкладено на 12 вересня 2019 року у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Луганської В.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2019 року вилучено суддю Коновалову В.А. у зв`язку із перебуванням у відпустці, новий суддя у складі Кострицький В.В.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, скаргу підтримує (а.с. 175).

Що стосується відповідача ОСОБА_1 , то його місце проживання згідно повідомлення Управління адмінпослуг Лисичанської міськради Луганської області, зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Апеляційним судом було зроблено запит до Управління ДМС у Луганській області, на що отримано відповідь про реєстрацію ОСОБА_1 за вищезазначеною адресою (а.с. 97).

Всі судові повідомлення про розгляд справи на 22 січня 2019 року, 26 березня 2019 року, 10 квітня 2019 року, 30 липня 2019 року, 13 серпня 2019 року, 12 вересня 2019 року повертаються до суду із відміткою пошти «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», «дома № 17 нет».

У зв`язку із наведеним у відповідності до вимог п. 11 ст. 128 ЦПК України судом розміщено оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України 30.07.2019 року, 13.08.2019 року та 12 вересня 2019 року. (а.с. 150, 156, 167).

Наведене свідчить про вжиття судом всіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи судом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Тому з урахуванням тривалості провадження по теперішній справі, з метою дотримання гарантованого позивачу як стороні цього провадження права на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого в частині першій статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору у належній письмовій формі, розміру кредиту як предмету договору та істотної умови кредитного договору, моменту його укладення, встановлення чи зміни кредитного ліміту, надання кредитних коштів позивачем саме відповідачу, а не користування ними іншою особою.

З таким висновком апеляційний суд повністю погодитись не може з огляду на наступне.

Позивачем в обґрунтування укладення 08 липня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок надано Заяву б/н від 08 липня 2014 року, підписану ОСОБА_1

Вказаний договір про надання банківських послуг складається із заяви позичальника, Пам`ятки клієнта, Умов та правил (а.с. 7-8).

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідач погодив Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна Голд», до 55 днів пільгового періоду, та погодив щомісячно до 25 числа сплачувати 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01 квітня 2014 року - 5 % від заборгованості (але не менше 100,00 грн. та не більше залишку заборгованості), а також за здійсненими тратами з 01.04.2015 р. - 3,5 %.

Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про недоведеність позивачем за допомогою належних доказів укладення сторонами кредитного договору, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 08 липня 2014 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

До позовної заяви позивачем додані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 08.07.2014 року, укладеного між сторонами, вбачається, що станом на 21.06.2018 року у відповідача ОСОБА_1 перед банком утворилась заборгованість в розмірі 15210,27 грн., яка складається з: 3825,20 грн. - по процентам за користування кредитом, 10345,68 грн. - за пенею, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 700,49 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 6).

Розглядаючи справу, суд має керуватися такими засадами судочинства як змагальність сторін та диспозитивність. Позивач, користуючись своїми правами, надав на підтвердження обґрунтованості позову вищезазначені докази як на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами, так і його виконання сторонами, що не спростовано будь-якими іншими доказами і що судом безпідставно не взято до уваги та не дано належної оцінки.

Враховуючи невиконання судом свого обов`язку щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, предмет і підстави позову та з метою повного і всебічного з`ясування обставин, колегія суддів вважає необхідним прийняти докази, надані позивачем під час знаходження справи в суді апеляційної інстанції довідку про те, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 08 липня 2014 року надавалася кредитна картка № НОМЕР_1 зі строком дії останньої до 01/2018 року (а.с. 110) та рух коштів по вказаній картці за період з 10 січня 2015 року до грудня 2018 року (а.с. 111-114).

З наданої банком виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач після отримання картки неодноразово здійснював операції щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувався за придбанні товари та частково погашав заборгованість по кредиту.

Вказані дії відповідача свідчать як про погодження Умов та правил надання банківських послуг позивачем, так і про часткове виконання відповідачем взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

При цьому, не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Натомість по теперішній справі, ніким не заперечувалися вказані обставини та укладення між сторонами кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Заборгованість по процентам, щодо стягнення якої ставиться питання позивачем розрахована позивачем, виходячи із процентної ставки 3,5 %, яка була незмінна з 01.01.2015 року.

За таких обставин у наведеній частині рішення суду як ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову, оскільки строк дії картки відповідно до наданих позивачем доказів встановлений до 31 січня 2018 року, і розрахунок заборгованості по відсотках зроблений за період з серпня 2015 року по 21 червня 2018 року та становить за цей період 3825,20 грн.

Що стосується доводів скарги в іншій частині - про стягнення нарахованої Банком пені та штрафів, то колегія суддів зауважує наступне.

Пеня, яку просить стягнути позивач, почала нараховуватися після 14 квітня 2014 року (а.с. 6), а суми штрафів позивачем нараховані під час подачі позову до суду, що суперечить Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610, 611 ЦК України)

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, і про це зазначає позивач в своєму позові та апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Оскільки згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості, вся пеня нарахована за період після вказаної дати, то позов в цій частині задоволенню не підлягає як необґрунтований.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає зазначені банком терміни.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 700,49 грн. штрафу (процентна складова), розрахунок якої здійснений таким чином, що банком нарахування штрафу здійснювалося у серпні 2018 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

Тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 штрафів та пені за кредитним договором від 08 липня 2014 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Враховуючи, що позивачем під час подання позову з ціною позову 15210,27 грн. сплачено 1762 грн. і за подання апеляційної скарги 2643 грн., позов задоволено на 3825,20 грн., то до стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» належить 1107,80 грн. (3825,29 х 4405 : 15210,27).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 24 жовтня 2018 скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який мешкає: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.07.2014 року: заборгованість за відсотками 3825,20 грн.

В іншій частині позову про стягнення штрафів та пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який мешкає: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) судовий збір у розмірі 1107,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: