ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2898/18 Номер провадження 22-ц/814/3308/19Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року (повний текст складено 31.10.2019 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що вона є людиною похилого віку, має статус «Дитина війни» і через часті хвороби потребує постійного догляду та піклування.

Зазначає, що з нею зареєстровані, але фактично не проживають її сини відповідачі по справі. У 2016 році її сини запропонували їй відписати їм своє будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що розташоване на приватизованій земельній ділянці площею 0,0806 га, натомість пообіцявши, що будуть піклуватися про неї та доглядати, на що вона погодилася. Відтак, 06.11.2016 року між сторонами по справі було підписано договір, тексту якого, як вказує позивач, вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі її права і обов`язки, про які домовилися сторони, наслідки підписання договору їй роз`яснені не були.

Вказує, що до літа 2018 року відповідачі по справі виконували свої зобов`язання: купували ліки, продукти харчування, забезпечували всім необхідним, а влітку 2018 року сини повідомили про те, що в будинку необхідно зробити ремонт і її разом з речами було, виселено до літньої кухні. На неодноразові звернення щодо повернення до будинку відповідачі відмовляли. Ремонт дороблений не був, відповідач ОСОБА_2 покинув все в незакінченому вигляді і поїхав на заробітки. У подальшому вона, доробивши власними силами ремонт, на зиму повернулася до будинку.

Зауважує, що відповідач ОСОБА_3 хоча і проживає в ОСОБА_4 , але її відвідує дуже рідко, обов`язки по догляду не виконує, піклуватися про неї відповідачі відмовляються, витрати щодо утримання будинку, а саме оплату за спожитий газ вона ( ОСОБА_1 ) здійснює самостійно.

На підставі наведеного, вона (позивач) хотіла розірвати укладений договір, через невиконання відповідачами його умов, проте виявила, що всі документи на будинок зникли. Намагаючись відновити документи, у листопаді 2018 року вона дізналася, що у 2016 році було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування.

Наголошує, що будинок дарувати не хотіла, оскільки він є її єдиним житлом, іншого рухомого чи нерухомого майна у її власності немає. Окрім того, фактичної передачі права власності на спірне майно не відбулося, оскільки після укладення договору у 2016 році вона залишилася проживати у вищевказаному будинковолодінні, є зареєстрованою за вказаною адресою, їй за цією адресою надається пільга, як «дитині війни». Вказує, що, зважаючи на свій вік, стан здоров`я та потребу у догляді й сторонній допомозі, вона не могла на момент укладення договору правильно сприйняти фактичні обставини правочину, що призвело до укладення договору під впливом помилки.

У зв`язку з цим прохала: - визнати недійсним договір дарування від 13 листопада 2016 року серія НВІ №47 будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку загальною площею 82,2 кв. м., погребу з шийкою, сараю-прибудови, сараю-літньої кухні, сараю-прибудови, сараю-прибудови, гаражу, сараю-прибудови, вбиральні та споруд; - визнати недійсним договір дарування від 13 листопада 2016 року серія НВІ №51 земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :560:050:0087, площею 0,0806 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.2-5).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року відмовлено в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійними договорів дарування: НВІ №176948/176951 реєстр. 812 від 13.11.2016 земельної ділянки, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер :560:050:0087, площею 0,0806 га та НВІ №176944/176947 реєстр. 811 від 13.11.2016 будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між позивачем та відповідачами.

З цим рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 яка, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що місцевим судом, в порушення вимог п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України, не було зазначено докази, надані позивачем по справі, та мотиви їх відхилення, а саме: що на момент укладення спірних правочинів позивач мала похилий вік, страждала на хронічні захворювання, за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, та погодилась на передачу нерухомого майна у власність синам за умови її довічного утримання, тобто помилилась у правій природі укладених нею правочинів.

Вказує, що в рішенні суду, а саме в його резолютивні частині, в порушенням норм п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України, не зазначено про висновки суду щодо позову ОСОБА_1 , а не позовних вимог, а також не вказано повне найменування сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування, реєстраційний номер облікової картки платників податків сторін.

Зауважує, що місцевим судом не враховано висновки Верховного Суду, висловлені 20.09.2018 року у справі №369/11060/16-ц, внаслідок чого було не прийнято до уваги доводи ОСОБА_5 щодо наявності підстав для скасування оспорюваних правочинів.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, установлено місцевим судом та не заперечується сторонами, відповідачі по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є синами позивача ОСОБА_1 .

Згідно Свідоцтва про право власності за законом від 18 жовтня 2016 року серії НВХ НОМЕР_1 454080 (спадкова справа №222/2014) ОСОБА_1 отримала у спадок після померлого чоловіка ОСОБА_6 . житловий будинок АДРЕСА_1 . Інші спадкоємці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 відмовилися від спадщини на користь матері (а.с.106).

27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала у спадок після померлого чоловіка ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0806 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :50:050:00087, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Інші спадкоємці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_1 (а.с.77).

У подальшому, 13 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та її синами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.97-98).

Також, 13 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір дарування, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,0806 га з кадастровим номером :50:050:0087, яка розташована у АДРЕСА_1 (а.с.68-69).

Вказані договори посвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Ряжко О.В. та зареєстровані в реєстрі за №811 та №812 відповідно.

Згідно п.1 вказаних договорів, дарувальник подарувала, а обдаровані прийняли у дар в рівних частках (по 1/2 частці кожний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на приватизованій земельній ділянці площею 0,0806 га з кадастровим номером :50:050:0087. Також дарувальник подарувала, а обдаровувані прийняли у дар в рівних частках (по 1/2 частці кожний) земельну ділянку, площею 0.0806 га з кадастровим номером :50:050:0087, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.7-8 договорів дарування, сторони стверджують, що договір не укладається під впливом тяжких для ДАРУВАЛЬНИКА обставин; сторони договору не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договорів дарування від 13 листопада 2016 року, сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею, а тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Такий висновок в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

Згідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

За змістом ст.209 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 229 ЦК України передбачені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

Частиною 1 даної статті встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 2 статті 229 ЦК України, у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, відмовляючи в позові суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81 ЦПК, встановивши, що ОСОБА_1 була присутня при посвідченні нотаріусом оспорюваних нею договорів, ознайомлена з їх змістом, не мала ніяких фізичних чи психічних вад, які б перешкоджали їй ознайомитися з текстом договору, про що свідчить її підпис в оспорюваних договорах, не була позбавлена можливості прочитати договори перед їх підписанням, з`ясувати правові наслідки правочинів та обов`язки сторін, передбачені договорами, зокрема, щодо визначення чи не визначення в них обов`язку здійснення відповідачами догляду за ОСОБА_1 , і у разі непогодження з умовами договорів, позивач не була позбавлена права відмовитися від підписання договорів від 13.11.2016 року, або відкласти їх підписання до з`ясування інформації чи уточнення їх змісту, тому заявлені позовні вимоги на підставі ст.229 ЦК України задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на висновки Верховного Суду, висловлені 20.09.2018 року у справі №369/11060/16-ц, стосовно того, що місцевим судом, в порушення вимог п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України, не було зазначено докази, надані позивачем по справі та мотиви їх відхилення, а саме: що на момент укладення спірних правочинів позивач мала похилий вік, страждала на хронічні захворювання, за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, та погодилась на передачу нерухомого майна у власність синам за умови її довічного утримання, тобто помилилась у правій природі укладених нею правочинів, колегія суддів вважає необґрунтованими з урахуванням наведеного вище, оскільки позивач не була позбавлена можливості ознайомитися зі змістом оспорюваних правочинів, та своїм підписом на них погодила його умови, як такі, що відповідали її внутрішній волі.

Посилання апелянта на, начебто, не ознайомлення її зі змістом договорів, належними та допустимими доказами, наявними у справі, не підтверджено та спростовано п.14 договорів (підписаних сторонами), де зазначено, що спірні договори від 13.11.2016 року, перед підписанням, сторонам нотаріусом прочитано вголос.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в рішенні суду, а саме в його резолютивній частині, в порушенням норм п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України, не зазначено про висновки суду щодо позову ОСОБА_1 , а не позовних вимог, а також не вказано повне найменування сторін та інших учасників справи, їх місце проживання чи перебування, реєстраційний номер облікової картки платників податків сторін, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки в резолютивній частині чітко вказано про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , формулювання: «позовні вимоги» і «позов» є тотожними, їх змістове навантаження є подібним, а тому застосування, при формулюванні резолютивної частини рішення, будь-якого з них, не свідчить про необґрунтованість рішення суду. Не зазначення в резолютивній частині рішення повного найменування сторін та інших учасників справи, їх місця проживання чи перебування, реєстраційних номерів облікової картки платників податків сторін, також не може стати підставою для скасування правильного по суті рішення суду про відмову в задоволенні позову, за відсутності на те обгрунтованих підстав та з метою уникнення надмірного формалізму при розгляді судових справ.

Доводи апелянта про вчинення відповідачами перешкод ОСОБА_1 у користуванні їй подарованим домоволодінням не може вказувати на помилковість оспорюваних правочинів, за відсутності на те правових підстав, помилка вчинена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права, по суті дублюючи доводи наведені в позовній заяві.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ П.С. Абрамов

Л.І. Пилипчук