Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 289/1227/16-ц

провадження № 61-13146св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий: Сімоненко В. М.,

судді: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - Городоцька сільська рада Радомишльського району, Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року , ухвалене у складі колегії суддів Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району звернулась до судуз позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого приміщення.

Ухвалами Радомишльського районного суду Житомирської області від 05 вересня 2016 року та 29 вересня 2016 року до участі у справі у якості третіх осіб були залучені Городоцька селищна рада Радомишльського району Житомирської області, Підприємство (Будинкоуправління №9) Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України, а у якості співвідповідачів були залучені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 43, 57).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 1999 році ОСОБА_1 та членам його сім`ї згідно ордеру на службове жиле приміщення № 2/109 від 27 жовтня 1999 року була виділена трикімнатна квартира за вищевказаною адресою.

У 2004 році відповідачі виписалися із вказаної квартири та були прописані в військовому гуртожитку на АДРЕСА_6 , отримавши ордер на проживання у гуртожитку.

Позивач зазначив, що незважаючи на це, останні продовжують безпідставно проживати в квартирі АДРЕСА_3 , звільнити її в добровільному порядку не бажають, а тому підлягають виселенню на підставі частини третьої статті 116 ЖК України без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, позивач просила суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_3 на підставі частини 3 статті 116 ЖК України без наданням їм іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України відповідачі самоправно без відповідних на те підстав зайняли спірну квартиру, а тому вони підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 та члени його родини вселилися до спірної квартири не самоправно, а в установленому законом порядку, тому підстав для їх виселення немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року та залишити рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2016 року в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2017 року Макарівська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано та не взято до уваги те, що після отримання ордеру на кімнату в гуртожитку та реєстрації у цій кімнаті, відповідачі забезпечені іншим житлом, а тому втратили право займати спірну квартиру, однак продовжують її безпідставно та незаконно займати.

У касаційній скарзі скаржник посилався на те, що апеляційним судом не враховано, що відповідача ОСОБА_1 було повідомлено про те, що укладений з ним договір найму спірного житла втратив чинність.

Також скаржник вказував, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що безпідставне та незаконне займання службового житла відповідачами перешкоджає наданню спірної квартири у користування військовослужбовцям та їх сім`ям , які цього потребують.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивовано тим, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Окрім того, вказує, що додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є сплив позовної давності зі зверненням з вказаним позовом до суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 27 жовтня 1999 року ОСОБА_1 на підставі ордеру №2/109 отримав трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 ( до зміни назви Макарів-1), де і проживав зі своєю сім`єю (а.с.20). Ордер недійсним не визнавався.

01 грудня 2003 року між Будинкоуправлінням № 9 та ОСОБА_1 було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального фонду про безстрокове користування квартирою АДРЕСА_5 (а.с.54).

28 жовтня 2004 року відповідач та члени його сім`ї також отримали ордер на кімнату у військовому гуртожитку в смт. Городок ( до зміни назви Макарів-1) на АДРЕСА_6 (а.с. 21, 53).

13 листопада 2012 року ОСОБА_1 разом з членами своєї сім`ї були зняті з реєстрації з квартирного обліку з квартири АДРЕСА_3 та зареєструвалися в гуртожитку АДРЕСА_6 ( до зміни назви Макарів-1).

ОСОБА_1 та члени його сім`ї за місцем реєстрації не проживають (а.с.73).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Доводи касаційної скарги відносно того, що судом апеляційної інстанції не враховано та не взято до уваги те, що після отримання ордеру на кімнату в гуртожитку та реєстрації у цій кімнаті, відповідачі забезпечені іншим житлом, а тому втратили право займати спірну квартиру, однак продовжують її безпідставно та незаконно займати, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Аналіз змісту позову про виселення свідчить, що він заявлений на підставі частини третьої статті 116 ЖК України.

У висновку Верховного Суду України, який викладеному у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-2010цс16 вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції діючій до 15 грудня 2017 року) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ордер № 2/109 від 27 жовтня 1999 року на підставі якого відповідачі зайняли спірну квартиру не скасований та в судовому порядку недійсним не визнавався.

Доводи касаційної скарги відносно того, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що відповідачі забезпечені іншим житлом, крім спірної квартири, не заслуговують на увагу, оскільки наявність ордеру на зайняття кімнати у гуртожитку та реєстрація у цій кімнаті, а також наявність іншого житла не свідчить про те, що відповідачі самовільно займають спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги відносно того, що відповідач був повідомлений про те, що укладений з ним договір найму спірного житла втратив чинність, а отже відповідачі безпідставно займають трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки судами не було встановлено факт розірвання договору жилого приміщення, що може бути підтверджено відповідно до статей 108, 109 ЖК України тільки судовим рішенням про розірвання договору найму житла.

Окрім того, з аналізу позовної заяви вбачається, що позивачу було відомо про наявність підстав зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 - ордер та договір найму житла, що свідчить про те, що відповідачі на правовій основі займали спірне житлове приміщення.

Стосовно доводів касаційної скарги відносно того, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що безпідставне та незаконне займання службового житла відповідачами перешкоджає наданню спірної квартири у користування військовослужбовцям та їх сім`ям , які цього потребують, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті ( рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції ( рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц).

Відповідно до Цивільного кодексу України власник має право на усунення будь-яких порушень своїх прав будь-яким прийнятним шляхом.

Аналізуючи суспільну необхідність та пропорційність вручання в право на мирне володіння відповідачів своїм житлом, слід враховувати обставини, що встановлені судами.

Таким чином, ключовим є визначення наявності правової підстави зайняття відповідачами спірного жилого приміщення.

Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що відповідачі не самоправно зайняли спірну квартиру, а займають її на законних підставах, а тому підстав для виселення їх без надання іншого жилого приміщення немає.

Окрім того, суд апеляційної інстанції правомірно звернув увагу на те, що вибуття наймача та членів його сім`ї до іншого постійного місця проживання або відсутність їх без поважних причин в житловому приміщенні, понад шість місяців, в тому числі й службовому, відповідно до вимог ст. ст. 71, 107 ЖК України є правовою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а з такими вимогами позивач до відповідачів в період їх відсутності у спірному житловому приміщенні, якщо таке мало місце, не звертався.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відповідачі вселились та займають спірне жиле приміщення на правовій підставі, а тому відсутні підстави передбачені частиною третьою статті 116 ЖК України для виселення відповідачів, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів також звертає увагу на посилання ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу відносно того, що однією з підстав відмови у задоволенні позовних вимог є сплив позовної давності та зазначає, що позовна давність до вимог за негаторним позовом ( усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення) не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

До аналогічної правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права є обґрунтованим та законним, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров