Справа № 310/941/19
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: судді - Богомолової Л.В.

за участю секретаря судового засідання - Герета І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника заявника адвоката ОСОБА_1, діючої в інтересах ОСОБА_2, заінтересована особа - Голосіївський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві про встановлення факту смерті,

встановив:

Представник заявника адвокат ОСОБА_1, діюча в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті чоловіка заявниці - ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Шахтарськ Донецької області Україна ОСОБА_4 помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №378 від 17 вересня 2018 року. Проте даний факт підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України. З цих підстав ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть Голосіївським районним у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Київі. Також заявник зазначив, що встановлення факту смерті ОСОБА_4 необхідно для проведення державної реєстрації смерті на території України, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. Заявник просив суд встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Шахтарськ, Донецька область, Україна.

Представник заявника адвокат ОСОБА_1, діюча в інтересах ОСОБА_2, в судове засідання не з'явились, представник заявника ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання заяви (а.с. 14).

Представник заінтересованої особи - Голосіївський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві у судове засідання не з'явився. Подав заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 19).

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті, яке полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану, та від оголошення особи померлою.

В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п. п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

З матеріалів справи суд встановив, що заявник ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1, виданого 31 січня 1970 року (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер в м. Шахтарськ, Донецької області, Україна, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №378 від 17 вересня 2018 року, з яких вбачається причина смерті - атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією (а.с. 11).

Заявник звернувся до Голосіївського районного у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, де їй було відмовлено у реєстрації смерті ОСОБА_4, оскільки заявником пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Враховуючи, що надане заявником ОСОБА_2 свідоцтво про смерть ОСОБА_4 не може бути прийнято органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті останнього, отримати свідоцтво про смерть чоловіка на бланку українського зразка у м. Шахтарськ, яке є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження у зв'язку з проведенням операції об'єднаних сил, очевидно не може, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до роз'яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом.

Таким чином, заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті своєї матері, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_4 має для ОСОБА_2. юридичне значення, так як дозволяє провести державну реєстрацію смерті та отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка.

За таких обставин, заява представника заявника адвоката ОСОБА_1, діючої в інтересах ОСОБА_2, підлягає задоволенню, оскільки заявник ОСОБА_2 є громадянкою України, її відносини із померлим ОСОБА_4 підтверджені документами, які містяться в матеріалах справи.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 259, 264-265, 315, 316, 317, 354 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд

вирішив:

Заяву представника заявника адвоката ОСОБА_1, діючої в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Шахтарськ, Донецької області, Україна, місце смерті - Україна, Донецька область, місто Шахтарськ, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3, причина смерті - атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначене Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області Л. В. Богомолова