11 вересня 2019 року
провадження № 61-1763св19
судді Лесько Алли Олексіївни
щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року
Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
розглянуто у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у справі за
позовом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , з участю третьої особи - Державного концерну «Укроборонпром», про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Постановою Верховного Суду у даній справі касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - ДП «НДІ «Квант») звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1 від 13 грудня 2013 року № 4538, укладений між

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на це нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі РВФДМУ) та ТОВ «Каштанове місто» 21 грудня 2009 року було укладено договір оренди № 4771 нерухомого майна, яке належить до державної власності, умовами якого передбачено, що РВ ФДМУ по м. Києву передає, а ТОВ «Каштанове місто» приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення водно-спортивної бази «Імпульс» загальною площею 231,7 кв. м, розміщені за адресою:

АДРЕСА_1 та перебувають на балансі ДП «НДІ «Квант», яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2011 року № 374 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня

2010 року № 1221» включено до складу Державного Концерну «Укроборонпром», а тому є підприємством оборонно-промислового комплексу, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Також за договором ТОВ «Каштанове місто» відшкодовує ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» земельний податок за користування належною державному підприємству земельною ділянкою водно-спортивної бази «Імпульс», площею 1,24 га (кадастровий номер 66:438).

Під час проведення інвентаризації нерухомого майна комісією ДП «НДІ «Квант» на території водно-спортивної бази «Імпульс» виявлено житловий будинок площею 258,6 кв. м, якому присвоєна адреса АДРЕСА_1 .

Стало відомо, що право власності на житловий будинок загальною площею

258,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 а було набуто

ОСОБА_2 за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від

01 червня 2010 року в справі № 2-2502/1/2010.

Відповідно до цього рішення суду 08 липня 2010 року за ОСОБА_2 здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Проте, вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 1,24 га (кадастровий номер 66:438), яка рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 липня 1964 року № 928 відведена на Трухановому острові в Подільському районі для організації п/с 24, правонаступником якої є ДП «Науково-дослідний інститут «Квант», для влаштування водно-спортивної бази «Імпульс».

За даними технічного паспорту, виданого БТІ на ім`я ОСОБА_2 07 грудня 2009 року, документи на відведення земельної ділянки під будівництво будинку в БТІ не подано, об`єкт в експлуатацію не введений, розпорядження відповідного державного органу про присвоєння поштової адреси не надано, дозвільна документація на будівництво відсутня, що свідчить про самочинність забудови.

Рішенням від 30 травня 2017 року № 22/ц/796/6139/2017 Апеляційний суд

м. Києва апеляційну скаргу ДП «НДІ «Квант» задовольнив частково, скасував рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року у справі №2-2502/1/2010 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності та ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності було відмовлено.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ДП «НДІ «Квант» стало відомо, що вищезазначене нерухоме майно, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року № 4538, укладеного між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем, зареєстровано за ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що оскільки рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне майно апеляційним судом скасовано та у визнання права власності на самочинний будинок ОСОБА_2 відмовлено, право власності набуто покупцем ОСОБА_1 неправомірно, відповідно є підстави для визнання недійсним укладеного між ними договору купівлі-продажу цього будинку. Визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 грудня 2013 року є підставою для скасування державної реєстрації права власності на вищезазначене нерухоме майно.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, позов ДП «НДІ «Квант» задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності від 13 грудня 2013 року за номером запису 3844057 на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А. С. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 4538 від 13 грудня 2013 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А. С.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний житловий будинок побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій), а у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд, у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів, тому дійшов висновку, що укладений між відповідачами правочин порушує публічний порядок як укладений з порушенням вимог закону, а тому є нікчемним і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки суд дійшов висновку про нікчемність правочину, то задовольнив позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_1 , вчиненого на підставі цього правочину.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу Дитячої-юнацької спортивної школи «Столиця-спорт», як особи що не брала участі у розгляді справи та суд вирішив її права та обов`язки залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 січня 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для справи, не визначено правовідносини, що склалися між сторонами спору, що потягло за собою ухвалення неправомірного рішення.

Вважає, що судом не встановлено коло осіб, яким на праві власності належить спірний будинок та у супереч частини третьої статті 53 ЦПК України не залучено до участі у справі Дитяча-юнацька спортивна школа «Столиця-Спорт» (далі - ДЮСШ «Столиця-Спорт»), що, на думку скаржника, у відповідності до п. 8 частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судових рішень.

Зокрема, ОСОБА_1 посилається на те, що суди, встановивши, що спірний будинок побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій), не дослідили питання стосовно того, до якого типу річок відноситься річка Десенка ( Чорторій), що є необхідною умовою для визначення розміру прибережної захисної смуги; не з`ясували, на якій відстані від берега річки Десенка (Чорторій) знаходиться спірний будинок, що є істотним для встановлення, чи входить зазначений будинок в межі прибережної захисної смуги та не зазначили у судових рішеннях конкретної відстані, на якій повинен був побудований будинок.

Доводи інших учасників справи.

ДП «НДІ «Квант» подало відзив на касаційну скаргу, в якій проти задоволення касаційної скарги заперечує та вважає ухвалені у справі рішення законними та обґрунтованими, оскільки оскаржені судові рішення у своїх висновках прав ДЮСШ «Столиця-Спорт» не порушують, а питання про право власності школи судами не вирішувалось.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що земельна ділянка на якій збудовано спірний будинок належить на праві власності державі та у відповідності до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 928 від 07 липня 1964 року знаходиться у постійному користуванні ДП «НДІ «Квант», як правонаступника підприємства «Поштова скринька 24», з цільовим призначенням для влаштування водно-спортивної бази. Водно спортивна база «Імпульс» знаходиться на балансі позивача та розташована на земельній ділянці 1,24 га за адресою АДРЕСА_1 . У складі бази знаходився гостьовий будинок.

Інвентаризацією встановлено що на спірній земельній ділянці ОСОБА_2 самовільно збудований житловий будинок.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року в справі № 2-2502/2010 визнано за ОСОБА_2 право власності на двоповерховий житловий будинок, загальною площею 258,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (літ. «А»).

13 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А. С. за реєстровим № 4538, власником спірного будинку стала ОСОБА_1 (а. с.36).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року, встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 збудований на земельній ділянці, кадастровий номер 66:438, що належить на праві власності державі, та знаходиться в користуванні позивача, будівництво проведене самовільно, дозволи на забудову та згоди місцевих органів влади і землекористувача щодо набуття права власності на вказане на рухоме майно ОСОБА_2 не надавалися, у технічному паспорті на будинок також вказано, що документи на відведення земельної ділянки не подані, об`єкт не прийнятий в експлуатацію, розпорядження про присвоєння поштової адреси в БТІ не подано, дозвільна документація на будівництво в БТІ не подана.

Суди також установили, що спірний будинок усупереч законодавству щодо захисту прибережних захисних смуг побудований в межах прибережної захисної смуги річки Десенка (Чорторій), що підтверджується схемою планувальних обмежень та зон охорони об`єктів культурної спадщини, витягом служби містобудівного кадастру щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов провадження містобудівної діяльності, містобудівних умов та обмежень щодо певної території, а також наявних вимог та обмежень щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об`єктів нерухомості, в тому числі викопіювання із містобудівної документації.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном у тому числі й земельною ділянкою.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено, зокрема, способи захисту порушених прав - віндикація або реституція.

При цьому реституція частіше за все застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від вододіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті

388 ЦК (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від

21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Відтак, особа яка вважає, що договором купівлі продажу нерухомого майна порушуються його права як власника або законного користувача цього майна має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Позивач заявив позовні вимоги з підстав порушення його законного права користувача земельною ділянкою, а тому правовідносини між ним та іншими особами потрібно розглядати з точки зору землекористування у відповідності до встановлених судами фактичних обставин справи та підстав позовних вимог з точки зору законності забудови належної позивачу земельної ділянки.

У відповідності до положень частин першої - п`ятої статті 376 ЖК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Забезпечення реального захисту прав та інтересів власників і інших законних володільців земельних ділянок є неодмінною умовою залучення до цивільного обігу землі, будівель, споруд та інших об`єктів нерухомості. Разом з тим нерухоме майно, яке зведено без достатніх правових підстав, тобто самочинно, юридично не може бути визнано існуючим фактично, незважаючи на наявність його в матеріальній формі. Більш того, об`єкти самочинного будівництва за загальним правилом підлягають зносу.

Самочинне будівництво є правопорушенням, тому що суб`єктом такого будівництва ігноруються вимоги законодавства щодо проходження погоджувальної процедури з відповідними державними органами як на стадії землевідведення, так і при підготовці чи проведенні забудови. Одночасно, цивільним законодавством передбачено право особи що володіє земельною ділянкою на законних підставах захистити своє порушене право або шляхом звільнення земельної ділянки через знесення самочинного будівництва або шляхом визнання за собою права власності на це будівництво, якщо це не порушує законні права інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року встановлено, що ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка знаходиться на праві постійного користування у ДП «Квант», будинок збудовано самовільно.

Однак, зі змісту позовних вимог та з матеріалів справи вбачається, що позовних вимог про знесення самочинного будівництва або про визнання за собою права власності на самочинну забудову позивачем не заявлено. А пред`явлення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу не відновлює права позивача на користування самовільно зайнятою земельною ділянкою.

При цьому, пред`являючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач не звернув уваги на зазначені положення законодавства, а суд не оцінив обраний позивачем спосіб захисту як ефективний та такий що відновляє становище позивача, як користувача земельної ділянки.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Колегія суддів, при цьому також звертає увагу на доводи касаційної скарги про те, що право власності на майно належить вже іншій особі - ДЮСШ «Столиця-Спорт», яка до участі у справі залучена не була, і цей факт також свідчить про те, що права позивача не можуть бути поновлені у обраний ним спосіб.

Таким чином, судами не встановлені дійсні правовідносини учасників спору щодо нерухомого майна, не надано оцінки, чи відновлює обраний позивачем спосіб захисту його порушене право, чи може бути самочинно побудований будинок предметом цивільного обігу та витребування або предметом реституції тощо, що відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Мотиви незгоди з постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року.

1. Ухвалюючи постанову Верховний Суду виходив із того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права.

При цьому вважав, що належними способами захисту порушеного права в цій справі є позовні вимоги про знесення самочинного будівництва або про визнання за собою права власності на самочинну забудову позивачем.

А пред`явлення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу не відновлює права позивача на користування самовільно зайнятою земельною ділянкою.

2. Також послався на те, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З такими висновками колегії суддів не погоджуюся з наступних підстав.

1. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 було викладено наступний правовий висновок:

«Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.»

Такий правовий висновок був покликаний врегулювати ситуацію, в якій майно вибувало з володіння власників внаслідок укладення недійсного правочину, вчиненого поза волею власника, оскільки у судовій практиці мали місце справи, коли після укладення першого правочину, підстави для визнання якого недійсним, встановлювалися судами, набувач майна за цим правочином здійснював перепродаж спірного майна й такі наступні угоди були неодноразові.

З метою унеможливлення таких зловживань, коли власник майна був вимушений визнавати недійсними низку договорів, про які йому не завжди ставало вчасно відомо, судова практика пішла шляхом захисту прав власника не через визнання недійсними послідовно укладених договорів, а через механізм витребування майна у останнього набувача на підставі ст.388 ЦК України.

Однак, на мою думку, такий абсолютно вірний правовий підхід, в жодному випадку не містить заборони власнику земельної ділянки, на якій розташований самочинно збудований сторонньою особою будинок та відчуження якого відбулося таким забудовником на підставі договору купівлі-продажу, звертатися до суду з позовом про визнання недійсним такого договору.

2. У цій справі наявність реєстрації права власності на самочинний будинок за ОСОБА_1 , набутий у ОСОБА_2 , рішення суду про визнання за яким права власності на спірне майно апеляційним судом скасовано та у визнанні права власності на самочинний будинок ОСОБА_2 відмовлено, штучно створює видимість правомірного володіння майном особами, які не мають права користування чи власності на земельну ділянку позивача.

3. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що спірний правочин порушує публічний порядок як укладений з порушенням вимог закону, а тому є нікчемним і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки суд дійшов висновку про нікчемність правочину, то задовольнив позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_1 , вчиненого на підставі цього правочину.

4. На підставі наведеного вважаю, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягала, а рішення судів першої й апеляційної інстанції слід було залишити без змін.

Суддя А. О. Лесько