Справа № 510/781/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2019 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі позовні вимоги визнали, щодо їх задоволення не заперечували, просили розглянути справу за їхньої відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , діючий від його імені та в його інтересах, на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копія свідоцтва про народження позивача та відповідачів; копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.1977р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 ; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку від 19.11.2018р.; копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи) від 23.10.2018р.; копія рішення виконкому Ренійської міської ради від 23.01.1975р. №17 про визнання права приватної власності на житловий будинок за ОСОБА_3 ; копія свідоцтва №246 від 17.02.1975р. про право приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.11.2018р.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що сторони у справі являються дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

За життя батькові сторін - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва №246 від 17.02.1975 р. на право приватної власності на житловий будинок належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

На випадок смерті ОСОБА_2 не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне йому майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини ні дружина, ні сини (спадкоємці першої черги за законом) із заявою до нотаріальної контори не звернулися, проте ОСОБА_5 прийняла спадщину на належний чоловікові будинок в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р. (який діяв на той час), оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті вона не розпорядилася належним їй майном, заповіту не залишила. Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги були сторони у справі - сини. Однак, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за прийняттям спадщини до нотаріуса не зверталися, на момент смерті із матір`ю не мешкали, тобто спадщину не прийняли.

Що стосується позивача ОСОБА_1 то після смерті матері він у встановлений законодавством строк для прийняття спадщини звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Про це свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.10.2018р.

Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документу на вищевказану нерухомість, про що 15.11.2018р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Неможливо оформити спадщину також із з причин того, що у необхідних для цього документах містяться різночитання у записах прізвища родини ОСОБА_7 . Так, у свідоцтві про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_5 прізвища померлих записані як « ОСОБА_7 », тоді як прізвища двох їхніх синів записані зовсім в іншій редакції: « ОСОБА_8 », « ОСОБА_9 ». Насправді, всі сторони у справі являються дітьми померлих, в їхніх свідоцтвах про народження їхніми батьками на російській мові записані саме нині померлі особи. Різночитання у прізвищах також містяться і у правовстановлюючому документі, який видавався на ім`я батька позивача у свідоцтві №246 від 17.02.1975 р. на право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , де замість прізвища « ОСОБА_7 » вказано прізвище « ОСОБА_9 ». Допущені помилки у документах роблять неможливим встановлення родинних зв`язків між позивачем та його батьками, а також встановлення належності спадкової нерухомості її власнику.

Таким чином, позивач прийняв спадщину за законом в порядку ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, що залишилася після померлої ОСОБА_5 і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці на неї не претендують та її не прийняли.

Виходячи з вищенаведеного, оскільки неможливо вирішити спір у позасудовому порядку, позивач звернувся із позовом до суду, яким просить встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , як між сином та батьками, факт належності правовстановлюючого документу - свідоцтва №246 від 17.02.1975 р. на право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 його батькові ОСОБА_2 , а також визнати за ним (позивачем) право власності на спадкове майно.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, у т.ч. і про встановлення родинних відносин між фізичними особами та про належність правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

За визначенням ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Згідно ч.2 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Як виходить з матеріалів справи і наданих суду доказів, прізвища сторін у справі записані неоднаково, хоча вони являються рідними братами та мають спільних батьків, які однаково у всіх синах записані у їхніх свідоцтвах про народження. Свідоцтва про народження сторін у справі складені на російській мові. У подальшому, при оформлені паспорту позивача, його прізвище було переведено на українську мову не як « ОСОБА_7 », а як « ОСОБА_8 », тобто трапилася помилка при перекладі. Позивач стверджує, що він народився та завжди мешкав в родині своїх батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , вони виховували його, піклувалися про нього. Цього факту також не заперечують і відповідачі. Отже, позивач є сином, а ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які вже померли, - являються батьком та матір`ю ОСОБА_1 .

Що стосується встановлення факту належності правовстановлюючого документу, то суд зазначає, що його батько ОСОБА_2 рахується власником житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . З причин неоднозначного звучання його прізвища, ОСОБА_2 був записаний у свідоцтві №246 від 17.02.1975 р. на право приватної власності на житловий будинок, як ОСОБА_10 ОСОБА_11 . Це також сталося через помилку посадових осіб, адже ім`я та прізвище батька позивача у всіх документах збігаються, самі сторони підтверджують той факт, що спірна (а тепер уже і спадкова) нерухомість належала батькові, цей будинок є родинним домом сторін у справи, вона змалечку всі в ньому мешкали та виховувались.

Таким чином, факт належності свідоцтва №246 від 17.02.1975 р. на право приватної власності на житловий будинок, оформленого на ім`я ОСОБА_12 , саме ОСОБА_2 , суд вважає встановленим.

Щодо прийняття спадщини позивачем суд зазначає наступне.

Оскільки на період виникнення спадкових правовідносин, які склалися після смерті ОСОБА_2 (1997р.), діяли положення ЦК УРСР 1963р., то до відносин у той час повинні бути застосовані положення саме цього кодексу.

Згідно із вимогами ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Після смерті ОСОБА_2 за прийняттям спадщини в установлений законом строк ніхто не звертався, однак, матір позивача прийняла її фактично, в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Таким чином, їй ( ОСОБА_5 ) став належати спірний житловий будинок.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ст. 1269 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач після смерті матері є спадкоємцем першої черги за законом, відповідачі також.

У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивач звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою для прийняття спадщини. Як зазначив позивач, після смерті матері у нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадковий житловий будинок, оскільки свого часу матір не оформила своє спадкове право після смерті ОСОБА_2 , крім того, з причини допущення помилок у написанні прізвища даних осіб, виникли негативні наслідки, які впливають на реалізацію позивачем спадкового права, усунути які можливо тільки в судовому порядку. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості у зв`язку із відмовою нотаріуса з причини відсутності правовстановлюючих документів.

Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину юридично, оскільки його воля, була виражена у його діях по подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, крім того, позивач фактично управляє та володіє спадковим майном (зберігає правовстановлюючі документи на будинок, розпоряджається ним, використовує тощо).

Таким чином, позивач прийняв спадщину за законом в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки своєчасно подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та не відмовився від неї.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч. 1 ст.1269 ЦК України.

З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963р., ст. ст. 15, 28, 328, 1216, 1217, 1218, 1268, 1269, 1270 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити, що свідоцтво про право особистої власності №246 від 17.02.1975 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , оформлене на ім`я ОСОБА_12 , - належало ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити факт того, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Рені Одеської області (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Ренійського району Одеської області, актовий запис №178 ) є батьком, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рені Одеської області (свідоцтво про смерть НОМЕР_2 , видане Ренійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №314 ) є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Рені Одеської області, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 29.06.2000р. Ренійським РВ УМВС України в Одеській області, КФОПП НОМЕР_4 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя В.І. Дудник