Справа № 159/1466/19 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/1085/19 Категорія: 19 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

з участю секретаря - Лимаря Р. С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмила Василівна про визнання договорів купівлі - продажу недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом, обгрунтовуючи його тим, що як з`ясувалось у листопаді 2018 року, вона до 22.03.2016 була власником земельної ділянки пл. 0,0610 га з призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :05:009:0008, що за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка), згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 07889, виданим 25.11.2005 Ковельським міськвідділом земресурсів Волинської області за рішенням сесії Ковельської міськради Волинської області № 34/9 від 06.10.2005, а також - житлового будинку пл. 70,7 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки, що посвідчений нотаріально 27.07.1966 за Р№ 2 739, актом приймання у експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку № 62 від 23.03.1987 виконкому Ковельської міськради Волинської області, зареєстрованого у Волинському облбюро техінвентаризації 05.05.1987 за Р № 3 493.

Вказує, що оскільки була одинокою і похилого віку, відповідач запропонував їй здійснювати за нею постійний догляд до її смерті, а вона, у свою чергу, мала б переписати йому належне їй майно. На початку березня 2016 року її рідна сестра - ОСОБА_5 - і відповідач пішли до приватного нотаріуса Лехкобит Л.В. - третьої особи у справі, де пояснили, що бажають укласти договір, за яким відповідач як її племінник буде здійснювати за нею пожиттєвий догляд, а за це - відповідачеві перейдуть у власність належні їй спірні житловий будинок та земельна ділянка. 22.03.2016 відповідач повідомив їй, що договори готові для підписання і на них чекає нотаріус. У приміщенні нотаріуса їй надали 2 примірники договорів, запропонували ознайомитись і після цього - підписати. Вона на це відповіла, що відповідач як племінник їй все пояснив і вона готова підписувати.

Зазначає, що відповідач жодного догляду та піклування щодо неї так і не здійснював,а навпаки погрожував взагалі вигнати її з власного дому.

В подальшому, із змісту оспорюваних договорів вона дізналась, що продала своєму племінникові будинок та земельну ділянку і що ще до нотаріального посвідчення відбувся факт повного розрахунку, тобто, відповідач сплатив їй 129448 грн за будинок та 45183 грн за земельну ділянку. Зазначає, що, однак, ніякого розрахунку ні за будинок, ні за земельну ділянку не було і бути не могло, так як жодних домовленостей про їх продаж відповідачеві між ними не було.

Покликаючись на ст. 229 ЦК України, зазначає, що її волевиявлення не відповідало її справжньому наміру, тому просить суд, визнати недійсними: договір купівлі - продажу будинку від 22.03.2016, укладений між сторонами, реєстровий № 296; договір купівлі - продажу земельної ділянки від 22.03.2016, укладений між сторонами, реєстровий № 294 та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на: житловий будинок заг. пл. 70, 7 кв. м.; житловою пл. 52, 7 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена 25.03.2016 на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ковельського міськнотокругу Волинської області Лехкобит Л.В.; індексний № 28932318, № запису про право власності 13867030; земельну ділянку пл. 610 кв. м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :05:009:0008, що проведена 25.03.2016 на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ковельського міськнотокругу Волинської області Лехкобит Л.В.; індексний № 28933313, № запису про право власності 13867903; а також - вирішити питання про судові витрати у справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року позов задоволено повністю.

Ухвалено визнати недійсними: договір купівлі - продажу будинку від 22.03.16 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмилою Василівною, реєстровий № 296;

-договір купівлі - продажу земельної ділянки від 22.03.16 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмилою Василівною, реєстровий № 294;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на: -житловий будинок заг. пл. 70, 7 кв. м.; житловою пл. 52, 7 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена 25.03.16 р. на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ковельського міськнотокругу Волинської області Лехкобит Л.В.; індексний № 28932318, № запису про право власності 13867030;

- земельну ділянку пл. 610 кв. м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :05:009:0008, що проведена 25.03.16 р. на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ковельського міськнотокругу Волинської області Лехкобит Л.В.; індексний № 28933313, № запису про право власності 13867903.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 333 (три тисячі триста тридцять три) грн, 52 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивач є ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_1 ; отримує пенсію за віком.

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на праві приватної власності, зареєстрованого у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 05.05.1987 за Р.№ 3493.

22 березня 2016 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі - продажу будинку, реєстровий № 296; договір купівлі - продажу земельної ділянки, реєстровий № 294. З тексту оспорюваних договорів вбачається, що сторони погодили усі істотні умови договорів, їм зрозумілі значення та наслідки їх дій по укладенню таких договорів; тексти договорів нотаріусом роз`яснено та зачитано позивачеві як продавцеві вголос; договори підписано сторонами особисто і добровільно. Мається зазначення про проведення попереднього розрахунку за оспорюваними договорами та понесення всіх витрат по оформленню договорів саме покупцем.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №№ 159898378, 144121861 від, відповідно, 18.03.19 р. та 06.11.18 р., спірні будинок та земельна ділянка зареєстровані як власність відповідача за оспорюваними договорами купівлі - продажу від 22.03.16 р.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частин першої, третьої статті 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, суд враховує, що за договір купівлі - продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі - продажу замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення оспорюваного договору тощо.

У справі, яка переглядається, судом встановлено невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину - позивача і її зовнішнім волевиявленням, що спричинена не внутрішнім її психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями, а саме: відсутність волевиявлення позивача на відчуження спірних житдового будинку та земельної ділянки за договорами купівлі-продажу.

Суд першої інстанції взявши до уваги, що ОСОБА_3 є особою похилого віку, потребує стороннього догляду, спірний житловий будинок є її єдиним житлом, а також врахувавши обставини, що між сторонами склалися відносини, що характерні для правовідносин довічного утримання, та пояснення позивача про те, що вона мала намір у майбутньому укласти договір довічного утримання, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому суд також врахував, що фактична передача спірного житлового будинку після укладення договору купівлі-продажу не відбулась, позивач, не маючи іншого житла, продовжила проживати у цьому будинку, сплачувати комунальні платежі та отримувати пенсію за місцем проживання та користуватися послугами соціального працівника.

Таким чином, місцевий суд, об`єктивно оцінивши доводи позовної заяви та здобуті у результаті судового розгляду докази, правильно визначився із застосування вимог статті 229 ЦК України до правовідносин сторін.

Доводи апеляційної скарги про те що судом безпідставно відмовлено у клопотанні представника відповідача про обов`язкову участь позивача у суді першої інстанції та надання нею пояснень не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції при вирішенні даного клопотання врахував похилий вік позивача та можливість здійснювати свої права та обов`язки через свого представника. Крім того, позивач брала участь в судовому засіданні 17 травня 2019 року (а.с. 60).

Покликання в апеляційній скарзі, що судом на припущеннях зроблено висновок, що ОСОБА_3 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення є безпідставними, оскільки висновки суду щодо помилки позивача при укладенні оспорюваних договорів купівлі-прордажу відповідають правовим висновкам щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року N 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року N 6-372цс16.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, про те що позовна заява підписана не позивачем, а її представником, а повноваження представника є сумнівними і що позивачу взагалі не відомо про дану цивільну справу, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто(самопредставництво) та (або) через представника. Разом з тим, позивач брала участь особисто в судовому засіданні 17 травня 2019 року.

Покликання відповідача, що в оскаржуваному рішенні суд прийняв до уваги тільки показання свідка ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою позивача та соціального працівника - ОСОБА_6 , які заінтересовані у судовому рішенні не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення надав оцінку усім зібраним у справі доказам в цілому, в тому числі і показанням свідків, а також оцінив взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді