Номер провадження: 22-ц/813/4354/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2013 року представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просили суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 945 370,40 грн; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_2 нерухоме майно (ізольовану квартиру), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у розмірі 3441,00 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 24 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 80 000,00 під 13,4 % річних на строк до 24 грудня 2014 року. В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 24 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно (ізольована квартира), загальною площею 67,7 кв.м., жилою площею 38,6 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На момент звернення до суду ПАТ «Дельта Банк», позичальник умови кредитного договору належним чином так і не виконав, неодноразово був повідомлений про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги, та станом на 15 липня 2013 року за відповідачем-1 наявна заборгованість у сумі 945 370,40 грн. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» відступає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, та внаслідок передачі до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами (т.1, а.с.2-5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року було вирішено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення (т.2, а.с.42-46).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. При цьому апелянт вказує на те, що посилання суду першої інстанції на недоведеність укладення між сторонами правочину акту приймання-передачі прав вимог є необґрунтованим, оскільки на виконання ухвали суду від 04 грудня 2018 року до суду було надано заяву про залучення завіреної належним чином копії додатку № ІІІ до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк», та роз`яснено, що оригінал додатку № ІІІ до вказаного правочину надати не видається за можливе, оскільки він є невід`ємною частиною договору від 08 грудня 2011 року та містить комерційну і банківську таємницю, яку АТ «Дельта Банк» розкривати у даному провадженні не має права, також на підтвердження права вимоги позивачем було надано до суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу прав вимоги, акт приймання-передачі документації саме за кредитним договором № 0, витяг з додатку до договору. Апелянт також вказує, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався також на те, що новим кредитором не доведено наявності заборгованості за кредитом, проте довідка про наявність заборгованості станом на 15 липня 2013 року, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом у справі у розумінні ч.1 ст.77 ЦПК України та доводить наявність заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0, а також факт невиконання відповідачами своїх зобов`язань. У зв`язку з чим, апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задовольнити у повному обсязі (т.2, а.с.52-56).

23.05.2019 року від ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції було ретельно з дотриманням всім вимог процесуального законодавства досліджено наявні в матеріалах справи документи. При цьому судом неодноразово роз`яснювалось сторонам їх права та обов`язки, а також відповідальність та наслідки за подання та/чи неподання доказів виконання ухвали суду. Також відповідач вважає, що суд прийшов до правильного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами перехід до нього права вимоги за кредитним договором № 0. Відповідач зауважив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, з яких би вбачалось що позивач став правонаступником за іпотечним договором від 24.12.2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 . Крім іншого відповідач зауважила, що умови договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_3 виконувала належним чином та сплачувала встановлені договором платежі, розрахунок заборгованості не відповідає умова договору, графіку погашення кредиту та виконаним зобов`язанням та є очевидно помилковим. Одночасно відповідач вказує на те, що квартира, яка передана в іпотеку в рахунок забезпечення виконання кредитного договору, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

23.05.2019 року від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідач зазначає, що позивачем до суду була надана виписка з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року з якої не вбачається факт передачі прав вимоги саме за кредитним договором № 0 від 24.12.2007 року. Також відповідач посилається на те, що ПАТ «Дельта Банк» не надано жодних доказів на підтвердження ні направлення листа-повідомлення про зміну кредитора, ні підтвердження отримання відповідачем такого листа. Лист від 18.03.2013 року № 34.4-08/2013/13, як пояснила відповідач, не був направлений на її адресу в зв`язку з чим вона була позбавлена можливості своєчасно подати свої доводи щодо наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором. Позивач, як зазначила відповідач, не надав суду жодного доказу на підтвердження одержання відповідачем досудової вимоги банку. Тому на думку відповідача у ПАТ «Дельта Банк» взагалі відсутні будь-які правові підстави для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Також відповідач вважає, що позивачем не доведено перехід права вимоги за кредитним договором. Окрім іншого відповідач не погоджується з наданим банком розрахунок заборгованості та вказує, що при проведенні оплати Банк спрямовував кошти на погашення заборгованості не дотримуючись п. 1.6. Договору про надання споживчого кредиту. Так відповідач просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 07.11.2019 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор процесу на цій стадії, за логікою цивільного процесуального законодавства в системному взаємозв`язку з завданнями та засадами цивільного судочинства, повинен цікавитись рухом власної скарги у разі наявності процесуальної зацікавленості в її розгляді з особистою участю. Крім того, будь-який учасник провадження має можливість дізнатись інформацію про час та місце проведення судового засідання також на офіційній сторінці суду в мережі Інтернет.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не був доведений факт переходу (відступу) позивачу прав вимоги за кредитним договором № 0 від 24 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та іпотечним договором від 24 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , а також з недоведеності наявності заборгованості у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за вказаними договорами перед ПАТ «Дельта Банк».

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 24 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 80 000 доларів США під 13,4 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 24.12.2007 року по 24.12.2014 року (т. 1, а.с. 6-14). 24.12.2007 року до вказаного договору була укладена додаткова угода № 1 (т. 1, а.с. 15).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір від 24.12.2007 року, предметом якого стала кв. АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 19-23).

18.03.2013 року АТ «Дельта Банк» направили ОСОБА_1 досудову вимогу, в якій повідомили, що станом на 25.02.2013 року з кредитним договором наявна прострочена заборгованість (поточна) в сумі 53774,06 доларів США, загальна заборгованість 112486,45 доларів США. У вказаній вимозі Банк повідомив, що у разі незадоволення претензії Банк буде змушений захищати свої права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу (т. 1, а.с. 31). Аналогічна вимога була направлена ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 32).

В матеріалах справи наявна Довідка від 15.07.2013 року АТ «Дельта Банк», відповідно до якої заборгованість по кредитному договору № 0 ОСОБА_1 станом на 15.07.2013 року складає 118274,79 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 945370,4 грн. В тому числі тіло кредиту 68783,64 дол. США, що в еквіваленті складає 549787,64 грн. Відсотки 49491, 15 дол. США, що в еквіваленті складає 395582,77 грн (т. 1, а.с. 30).

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (далі «Договір»), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Укрсиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АТ «Укрсиббанк») повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами від боржників (т. 1, а.с. 64-82).

В матеріалах справи міститься Акт приймання-передачі Документації за Договором від 08.12.2012 року, з якого вбачається, що продавець передав покупцю документи щодо стягнення заборгованості , а саме оригінал кредитного договору, оригінал договору іпотеки, виписку про рух коштів та копію документів по боржнику ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 39). Відповідно до витягу з додатку № 1 до Договору позивачу були передані права вимоги за кредитним договором № 0 з загальним розміром зобов`язання у валюті кредиту 80000 доларів США, та за договором іпотеки від 24 грудня 2007 року, заставодавцем у зазначеному додатку вказано ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 83).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Як було вище зазначено в процесі розгляду справи позивачем подавалися до суду відповідні докази купівлі-продажу права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, в тому числі, які є предметом розгляду даної справи. Доказів на підтвердження того, що вказані договори купівлі-продажу прав вимоги між «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» визнавалися недійсними матеріали справи не містять та сторонами не подавались. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач до АТ «Дельта Банк», крім іншого, надав до суду копії кредитного договору № 0 від 24.12.2007 року, укладеного з ОСОБА_1 , додаткову угоду № 1 до нього, а також іпотечного договору від 24.12.2007 року, укладеного з ОСОБА_2 в якості забезпечення виконання кредитного договору. Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач належним чином підтвердив право на звернення до позичальника з відповідними вимогами як кредитора за договором № 0 від 24.12.2007 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто, в силу вимог статті 1050 ЦК України банк може реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосереднього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 26.04.2018 року, справа № 607/12364/13). Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю,який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК України). Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 року, справа № 607/122/15). Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту (Рішення КСУ № 15-рп/20002 від 09.07.2002 року). Отже, кредитор реалізував надане йому діючим законодавством правом та з метою захисту своїх прав звернувся до суду з відповідним позовом. Відтак, отримання/неотримання позичальником досудової вимоги про стягнення заборгованості не є підставою для відмови в позові. При цьому апеляційний суд зауважує, що за обставинами даної справи, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором в результаті чого утворилася заборгованість. Вказане підтверджується матеріалами справи та не заперечувалось стороною відповідача в процесі розгляду справи. При цьому в матеріалах справи наявні досудові вимоги з зазначенням суми заборгованості, які направлялися АТ «Дельта Банк» боржнику та майновому поручителю в березні 2013 році, які, однак, залишились без виконання. Тобто, факт наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 24.12.2007 року є встановленим. В зв`язку з тим, що позичальником не здійснювалось погашення заборгованості, банк в жовтні 2013 року звернувся до суду з відповідними позовними вимогами. При цьому, апеляційний суд зауважує, що з моменту звернення до суду з відповідними позовними вимогами (07.10.2013 року) та на момент розгляду справи апеляційним судом, тобто протягом тривалого часу, доказів часткового або повного погашення заборгованості, чи підтверджень спроб позасудового врегулювання спору позичальником до суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, в зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань кредитор отримав право звернутися до суду з відповідними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення простроченої заборгованості.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. За обставинами даної справи предмет іпотеки відповідає умовам, встановленим вказаним Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому суд вважає за необхідне застосувати мораторій до процедури виконання цього рішення суду.

Щодо неповідомлення боржника про заміну кредитора. Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України). Отже, законодавством не встановлений обов`язок повідомляти боржника про заміну кредитора. Доказів погашення заборгованості первісному кредитору чи новому кредитору позичальник до суду не надала. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року, справа № 569/8962/16).

Розрахунок заборгованості, який наданий відповідачем в процесі розгляду справи, не відображає необхідної інформації щодо розрахунку заборгованості з дня останньої оплати чергових платежів, а фактично є графіком погашення кредиту, який не враховує нарахування відсотків на прострочену заборгованість. Інших розрахунків заборгованості в процесі розгляду справи до суду надано не було.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» (МФО 380236, ) заборгованість за кредитним договором в сумі 945 370 грн. 40 коп., яка включає суму заборгованості за кредитом 549 878, 64 грн., суму заборгованості за відсотками 395 582, 77 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором , що складає 945 370 грн. 40 коп. (яка включає суму заборгованості за кредитом 549 878, 64 грн., суму заборгованості за відсотками 395 582, 77 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_2 за іпотечним договором від 24.12.2007 року, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно (ізольована квартира), загальною площею 67, 7 кв..м. , жилою площею 38, 6 кв.м. та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Дельта Банк» (МФО 380236, ) судовий збір у розмірі 3441 грн.

Застосувати до процедури виконання цього рішення суду мораторій, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

07.11.2019 року м. Одеса