Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3928/19 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 40 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Борисюка Р.М., Миніч Т.І.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/3928/19 за позовом ОСОБА_1 до судді Богунського районного суду міста Житомира Полонця Сергія Миколайовича про порушення конституційних прав на справедливий суд під час розгляду справи № 295/16337/18, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 26 червня 2019 року, постановлену суддею Маслак В.П. у м. Житомирі (повний текст складено 26.06.2019),

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до судді Богунського районного суду міста Житомира Полонця С.М. про відшкодування на її користь моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Свої вимоги мотивує порушенням суддею її конституційних прав при винесенні судового рішення.

Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 26 червня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до судді Богунського районного суду міста Житомира Полонця Сергія Миколайовича закрито.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Ввжає, що оскаржувана ухвала є неправосудною, а висновки, викладені в ній неправдивими.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до судді Богунського районного суду міста Житомира Полонця С.М. у зв`язку з порушеннями допущеними ним при розгляді цивільної справи № 295/16337/18 за її позовом до Верховного Суду про відшкодування шкоди.

Закриваючи провадження у даній цивільній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що цивільна справа № 295/3928/19 за позовом ОСОБА_1 до судді Богунського районного суду міста Житомира не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки законність процесуальних актів і дій судді, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю, а намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Зазначені спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» покладено виключне право відповідного суду щодо перевірки законності та обґрунтованості судових рішень згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka AndSheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно визначився із характером правовідносин та неможливістю розгляду даної цивільної справи в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та її скасування.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала Корольовського районного суду міста Житомира від 26 червня 2019 року є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки останні не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, правильності висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 26 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 12.09.2019