Провадження 22-ц/812/1921/19 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Колосовського С.Ю.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 18 вересня 2019 року під головуванням судді Коваленко І.В., в приміщенні цього ж суду, у справі № 489/7054/18, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2015 року між ним і відповідачкою укладений кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Банку. Відповідно до умов вказаного договору позичальник отримала кредит у сумі 14 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

За карткою, якою користувалась відповідачка, збільшувався розмір кредитного ліміту відповідно до умов кредитного договору.

Боржник свої зобов`язання належним чином не виконувала, унаслідок чого розмір заборгованості станом на 10 жовтня 2018 року склав 51 408 грн. 13 коп., із яких: 27 164 грн. 76 коп. - заборгованість за кредитом, 9 162 грн. 57 коп. - відсотки за користування кредитом, 12156 грн.60 коп. пені, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 2 424 грн 20 коп. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи наведене, банк просив стягнути з відповідачки вищевказаний борг.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2019 року позов банку задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 27 164 грн. 76 коп. заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2015 року та 931 грн. 04 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції, зробив висновок про необхідність стягнення з позичальника лише заборгованості за тілом кредиту, оскільки анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містить умов нарахування відсотків та встановлення відповідальності у вигляді штрафу та пені. В матеріалах справи відсутні підтвердження того, що відповідачка розуміла витяг з Тарифів Банку та з Умов та Правил, ознайомилася з ними, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Тому суд вважав, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , Банк не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

При цьому суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17-ц.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні відсотків за користування кредитом, пені та штрафів.

Зазначає, що, укладаючи договір, позичальник не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов.

Відсутність підпису відповідачки на Умовах та Правилах не свідчить про те, що вона не була ознайомлена з ними і що вона не повинна повернути заборгованість. Підписання анкети-заяви підтверджує її згоду зі всіма умовами кредитування в АТ КБ «ПриватБанк».

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14 500 грн., у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Підписавши анкету - заяву відповідачка надала свою згоду, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

За карткою, якою користувалась відповідачка, збільшувався розмір кредитного ліміту відповідно до п.п.2.1.1.2.3,2.1.1.2.4 умов договору.

В порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 не виконала взятих на себе кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 10 жовтня 2018 року заборгованість склала 51 408 грн. 13 коп., із яких: 27 164 грн. 76 коп. - заборгованість за кредитом, 9 162 грн. 57 коп. - відсотки за користування кредитом, 12156 грн.60 коп. - пені, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 2 424 грн 20 коп. - штраф (процентна складова).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У підписаній сторонами анкеті-заяві позичальника від 17 липня 2015 року процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Звертаючись до суду із позовом, Банк крім тіла кредиту, просив стягнути й заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи та пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи Банку, Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, розміщені на офіційному сайті позивача (www. privatbank.ua).

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах справи та надані Банком на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь - яким із грошових зобов`язань, їх розмірі і порядок нарахування.

Водночас, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи і Умови та Правила надання банківських послуг у відповідній редакції розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 17 липня 2015 року анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки у розмірах і порядку, зазначеному в документах, які додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що міститься у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 липня 2015 року шляхом підписання анкети-заяви.

Колегія вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщенні на офіційному сайті банку неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин ( 17 липня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом ( 14 листопада 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті - заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.

Згідно із частиною шостою статті 81 чинного ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті - заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» теж не містить підпису позичальника, той їх теж не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 липня 2015 року шляхом підписання анкети -заяви.

За такого, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки на користь Банку заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 9 162 грн. 57 коп., пені 12156 грн. 60 коп. та штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 2 424 грн. 20 коп., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки щодо їх сплати позивачу у анкеті-заяві від 17 липня 2015 року.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Доводи апеляційної скарги Банку про те, що факт укладення відповідачкою кредитного договору не заперечується та не оспорюється, а сам договір недійсним не визнавався, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення з урахуванням зазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність підпису позичальника в Тарифах Банку та Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про неукладеність договору, з огляду на те, що остання підписала анкету - заяву позичальника, засвідчила свою згоду з умовами кредитування, а також періодично сплачувала кредит і до банку із заявою про розірвання кредитного договору не зверталася, що також вказує на те, що вона прийняла Тарифи Банку та Умови договору, є безпідставними.

Визначальним у даному випадку є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Зі змісту власноручно підписаної відповідачкою анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що Банком та ОСОБА_1 не були погоджені ні тип кредитної лінії укладеного ними кредитного договору, а ні базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір та строк внесення щомісячних платежів, а ні розмір та порядок нарахування штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору. Тому в даному випадку не можна вважати, що нарахування Банком процентів, пені та штрафу відбувалося на умовах, визначених кредитним договором, який позивач уклав з ОСОБА_1 17 липня 2015 року.

За наведених вище обставин, доводи апеляційної скарги про не врахування судом, що визначена Банком заборгованість не спростована відповідачкою, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті постанови апеляційного суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Щодо посилань представника позивача на положенням статті 1048 ЦК України та обов`язок суду самостійно визначити розмір заборгованості за процентами, то вони не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як вбачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом, заборгованість по процентам за користування кредитом, які були вирахувані ним на підставі умов кредитного договору, які він вважав погодженими з відповідачкою у встановленому законом порядку пеню та штрафи.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

Позовна заява не містить обґрунтування позовних вимог необхідністю застосування положень ст. 1048 ЦК України, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав в межах заявлених позовних вимог визначати розмір заборгованості за процентами виходячи з положень ст. 1048 ЦК України.

Щодо висновків суду за наслідками вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, то в цій частині рішення суду не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 18.12.2019 р.