Справа № 645/3572/19
Провадження № 2/645/1511/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2019 року м. Харків
Фрунз енський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Ульяніч І.В.
секретар судового засідання - Савченко В.Ю.,
за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обгрунтовувала тим, що 07.08.2018 року між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір дарування 59/200 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 100,7 кв. м., загальною площею 145,1 кв. м..
Право власності зареєстровано 07.08.2018 року за позивачем, номер запису про право власності: 27386314.
В вказаному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_3 та її колишній чоловік ОСОБА_4 ..
На дату звернення до суду відповідачі у добровільному порядку відмовляються покинути оселю за адресою: АДРЕСА_1 .
Укладаючи договір дарування, ОСОБА_3 повністю відчужила свої права позивачу, у тому числі право користування майном, та інші права, з цим пов`язані.
Позивач правомірно набула у власність 59/200 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Факт зареєстрованого місця мешкання відповідачів за адресою домоволодіння, належного позивачу, спричиняє ряд непорозумінь та незручностей для позивача як нового власника. У разі реєстрації місця мешкання позивача за вказаною адресою, вона буде змушена сплачувати комунальні послуги за трьох зареєстрованих осіб. Кореспонденція, яка надходить на ім`я відповідачів, а також повідомлення із офіційних установ надходитимуть на адресу, за якою відповідачі втратили місце проживання. Тобто факт наявності в офіційних реєстрах інформації, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають за цією адресою покладає на позивача додаткові обов`язки, що є порушенням її прав та законних інтересів.
За таких обставин, ОСОБА_3 є такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із добровільним відчуженням майна, а ОСОБА_4 як її колишній чоловік є таким, що втратив право користування зазначеним житлом внаслідок припинення обставини, що була підставою для встановлення сервітуту.
Враховуючи вказані обставини з метою захисту своїх прав та законних інтересів, як власника майна, позивач була змушена звернутись до суду із даним позовом та просила суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судовий збір.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явилась, подала заяву з проханням розглядати справу у її відсутності.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Також зазначив, що спірна частина домоволодіння належить позивачу на праві власності. 59/200 частини домоволодіння, складає окремий будинок, який був подарований відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2 , які не доводяться одна одній родичами. В домоволодінні на даний час проживають відповідачі, позивач не проживає. Не заперечував проти постановлення по справі заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності та відзиву на позов не надали.
Враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою представника позивача, проведено заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно Договору дарування від 07.08.2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_2 приймає в дар належні ОСОБА_3 59/200 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 100,7 кв.м., загальною площею 145,1 кв.м.. Право власності за позивачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним Витягом. (а.с.7-8)
Згідно Інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 06.08.2018 року та від 07.06.2019 року вбачається зареєстроване, в установленному законом порядку, місце мешкання відповідачів за адресою спірного домоволодіння.
Судом встановлено, що відповідачі постійно мешкають в спірному домоволодінні.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду як джерело права.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
При цьому згідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.
Суду не було надано будь-яких доказів того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні спірним майном позивачу та наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні належним їй майном.
Відповідно до частини 1статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині 1статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
В усталеній практиці Верховним Судом України, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 591/3480/15-ц роз`яснено порядок застосування статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина 2статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини другої статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Статтею 8 Конвенції Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Не є підставою для виселення членів сім`ї власника домоволодіння, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/19-ц (провадження № 14-298цс19).
Враховуючи зазначене права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, сам факт переходу права власності на частину домоволодіння до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна.
Такі, висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 641/2647/17.
Матеріали справи не містять доказів того, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є необхідним для захисту прав позивача, яка не зазначила який чином прагне використовувати житло, в той час, як такий спосіб захисту безумовно є надмірним тягарем для відповідачів, які позбавляються права на єдине житло.
Згідно ст. 12 ЦПК України - учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки у справі, що розглядається, позивач, яка отримала в дар частину домоволодіння і знала про проживання в ній відповідачів колишнього власника будинку та колишнього члена сім`ї колишнього власника цього житла, що іншого житла вони не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясував, чи відмовляються відповідачі від свого права користування житловим приміщенням, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість, за встановлених обставин, позбавлення житла без надання іншого житлового приміщення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.
Відповідачами протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.ст. 284, 285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідачі: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст заочного рішення виготовлений 11 грудня 2019 року.
Суддя - І. В. Ульяніч