Справа № 465/4212/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/962/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Львів

Справа № 465/4212/17

Провадження № 22-ц/811/962/18 Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участі представника апелянта ОСОБА_2, прокурора Заяць І.Є., представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

на рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2018 року у складі судді Мартинишин М.О.

у справі

за позовом Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2018 року позов задоволено.

Витребувано від ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради обєкт нерухомого майна - нежитлові приміщення загальною площею 55,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Богуна, 8 та зобовязано повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_5 на обєкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, загальною площею 55,7 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Богуна, 8, прийняте 12.02.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь прокуратури Львівської області 4 833,39 грн. судового збору.

Стягнуто з Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на користь прокуратури Львівської області 1 600,00 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу. Зазначає, що позов було подано до суду особою, яка не мала на це повноважень, оскільки прокурором не було підтверджено підстав для представництва ним інтересів Львіської міської ради в інтересах якої і було подано позов. Вказує, що у даній справі наявний виключно інтерес територіальної громади, та відповідно, відсутній державний інтерес.Чинним законодавством прокурору не надано повноважень на представництво в суді інтересів територіальної громади. Окрім того, вважає, що судом передчасно зроблено висновок, що позивач є власником спірних приміщень, на підставі рішення виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів № 217 від 26.05.1987р., зокрема:станом на 1987р., в якому з позиції позивача, ним набуто право власності на спірне приміщення, відносини власності регулювалися Цивільним кодексом Української РСР.Фактично, станом на 1987р. права комунальної власності, чи права власності територіальної громади не існувало, відповідно виконком місцевої ради не міг прийняти у власність ради нерухоме майно. Зазначає, що позивачем не додано до справи жодного рішення та документів, які свідчили б про передачу спірного приміщення з державної у комунальну власність. Звертає увагу, що позивач зазначає про приміщення 1-го поверху № h-1; 1-2; 1-3; 1-4; 1-5; 1-6 площею 55,7 кв.м. в будинку № 8 на вул. Богуна у м. Львові, в той час як відповідач купив нежитлові приміщення площею 55,7 кв.м. в будинку № 8 на вул. Богуна у м. Львові. Вважає, що факт знаходження майна на балансі особи, чи передача його в оренду не є доказом права власності чи законного володіння.

Відповідач ОСОБА_5 також вказує, що договір купівлі-продажу, на підставі якого він набув право власності на спірні приміщення, укладений у передбаченому законом порядку, та нотаріально посвідчений. Станом на даний час договір є дійсним. За таких умов, нотаріус зареєстрував за позивачем право власності на спірні приміщення підставно та у відповідності з положеннями чинного законодавства, що виключає підставу для скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Вважає, що судом першої інстанції визнано встановленими недоведені обставини справи, внаслідок чого висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в частині визнання належним відповідачем приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та стягнення з приватного нотаріуса судового збору, а також скасування рішення про державну реєстрацію. Зазначає, що згідно ст.266 ЦПК України якщо рішення суду ухвалюється проти кількох відповідачів, то суд повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обовязок чи право стягнення є солідарним. Вказує, що у даній справі вирішувався приватноправовий спір за віндикаційним позовом про витребування майна від фактичного володільця (добросовісного набувача) до титульного власника цього майна. Підкреслює, що позивачем не наведено, як підстави позову незаконні рішення чи протиправні дії державного реєстратора та приватного нотаріуса ОСОБА_6

Оскаржуваним судовим рішенням не встановлено, що дії чи прийняті рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) ОСОБА_6 порушують будь-чиї права та інтереси, а також що вони є незаконними. Окрім цього, звертає увагу, що судом першої інстанції незаконно стягнуто з приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 судовий збір у сумі 1600,00грн., зокрема вказує, що судом вирішено стягнути з ОСОБА_5 всю суму судового збору та додатково безпідставно стягнуто з нотаріуса судовий збір у розмірі 1600,00грн.

Орім того вказує, що належним способом захисту уданій справі є не скасування рішення субєкта владних повноважень, а витребування майна від добросовісного набувача.

Просить частково скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_5 на обєкт нерухомого майна та скасувати стягнення судового збору з приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та стягнути з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За загальними положеннями Ц ПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що Заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду із позовом в інтересах держави.

Статтями 23, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», частинами першою та другою статті 45 ЦПК України (в редакції на час подачі позову прокурора) передбачено право прокурора звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року

№ 3-рп/99 у справі про офіційне тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

З огляду на те, що прокурор в силу закону (ст.45 ЦПК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру») наділений відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави, покликання апелянта про те, що прокурор не має таких повноважень не ґрунтуються на законі.

Судом встановлено, що будинок, який розташований за адресою: м. Львів, вул. Богуна, 8 і у складі якого знаходяться спірні приміщення знаходиться у комунальній власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, підставою виникнення права власності є рішення виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів № 271 від 26.05.1987, а державна реєстрація права власності за територіальною громадою м. Львова здійснена 07.12.2006 року, про що наявний запис № 9741 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Після здійснення державної реєстрації права власності територіальної громади м .Львів, вул.І.Богуна, 8 спірні нежитлові приміщення 1-ого поверху цього будинку, що позначені в технічній документації під літ. 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 загальною площею 55,7 кв.м. перебували на балансі ЛКП «Затишне» згідно довідки реєстраційний номер №6 від 13.04.2016 року.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6Б.(реєстр №237), нежитлове приміщення на вул. Богуна,8 у м. Львові площею 55,7 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 01), що належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_8 05.10.2015 року (індексний номер 45083378), відчужено ОСОБА_5 та 09.02.2016 року зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_5 на об'єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення загальною площею 55,7 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Львів, ОСОБА_9, 8, реєстраційний номер об'єкта нерухомого мана - 01.

Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №92473959 від 20.07.2017 року, запис про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_7 на спірні нежитлові приміщення здійснено 01.10.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області ОСОБА_8 на підставі рішення про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) від 05.10.2015 індексний номер: 25035756.

З матеріалів реєстраційної справи № 01 вбачається, що жодні документи, які б свідчили про набуття ОСОБА_7 права приватної власності спірне майно - нежитлові приміщення площею 55,7 м.кв. що знаходяться на адресою: м.Львів, вул.І.Богуна, 8 державному реєстратору не подавались, а останнім в подальшому прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за відсутності для цього правових підстав.

Про те, що Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, як орган уповноважений управляти майном громади не відчужував спірне нерухоме майно свідчать також листи УКВ ДЕП ЛМР від 28.07.2016 № 4-2302-1032 та 23.08.2016 № 2302-3449.

Крім того, судом встановлено, що за фактом незаконного вибуття з комунальної власності об'єктів нерухомого майна на території м. Львова, зокрема, спірних приміщень, органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №000071 від 31.08.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.1 ст. 190 КК України.

Частиною 1 ст. 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею, що встановлено ст.ст.317, 319 ЦК України.

Частиною 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Такий ж висновок викладено у постанові Великої палати Верховного суду при розгляді справи 674/31/15-ц в якій висловлено позицію, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України.

Статтею 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно роз'яснень, що містить п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належне територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради майно (спірні нежитлові приміщення) вибуло із володіння територіальної громади м. Львова поза її волею, а тому таке майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_5, якого зобовязано повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, та разом з цим підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_5 на об'єкт спірного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції передчасно зроблено висновок, що позивач є власником спірних приміщень, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими що суперечать матеріалам справи та спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо стягнення з приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи характер задоволених позовних вимог, а також ту обставину, що сплачений позивачем судовий збір був стягнутий з відповідача ОСОБА_5 в повному обсязі, додаткове стягнення такого судового збору із приватного нотаріуса не відповідає принципу пропорційності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував дані обставини, а тому приходить до висновку про скасування рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2018 року в частині стягнення з Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на користь прокуратури Львівської області судового збору у розмірі 1600,00грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 липня 2018 року скасувати в частині стягнення з Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на користь прокуратури Львівської області судового збору у розмірі 1600,00грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 6 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді