П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМалашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації футболу України про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення виконкому Федерації футболу України від 20.02.2017 року в частині призупинення членства позивача в виконкомі Федерації футболу України.

15.05.2017 року представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивоване тим, що вказаний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду у Спортивному арбітражному суді, при цьому посилається на ст.ст. 3, 50, 55 статуту відповідача, відповідно до яких органами здійснення футбольного правосуддя в ФФУ є Контрольно-дисциплінарний комітет - орган першої інстанції; Апеляційний комітет - орган другої інстанції. Органи здійснення футбольного правосуддя вирішують усі внутрішні спори між ФФУ, її членами та іншими особами, які задіяні або працюють у футболі. Разом з цим, спортивний арбітражний суд (м. Лозанна, Швейцарія) має виключну компетенцію розглядати всі спори в межах діяльності ФІФА та УЄФА, а також апеляції на рішення Апеляційного комітету ФФУ, як орган останньої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації футболу України про скасування рішення закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач, через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу повернути в суд для розгляду по суті. Зазначає, що судом було істотно порушено норми процесуального права, а також неправильно застосовано матеріальний закон, що зумовило прийняття протиправної ухвали. Жодними правилами судочинства, крім ЦПК України, не передбачено можливості громадян оспорити правомірність рішень органів управління юридичних осіб приватного права, якими обмежуються права таких громадян. Тому, відповідний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Стаття 124 Конституції України не допускає делегування функцій судів чи привласнення цих функцій будь-якими фізичними чи юридичними особами та поширює повноваження судів на будь-який юридичний спір, обмеження права особи на судовий захист є неприпустимим.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційну скаргу.

20.11.2019 року до суду надійшов відзив ГРОМАДСЬКОЇ СПІЛКИ «УКРАЇНСЬКА АСОЦІАЦІЯ ФУТБОЛУ», поданий представником - Бєлкіним М.Л. у якому зазначено, що 17 травня 2019 року Конгресом Громадської спілки «Федерація футболу України» ухвалено рішення про зміну найменування громадської спілки.

Крім того, повідомив, що вважає ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року про закриття провадження законною, а апеляційну скаргу необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначає, що ОСОБА_3 як член виконкому та керівник ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ ФЕДЕРАЦІЇ ВСЕУКРАЇНСЬКОЇ СПОРТИВНОЇ ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «ФЕДЕРАЦІЯ ФУТБОЛУ УКРАЇНИ» є суб`єктом футболу. При цьому, відповідач не мав з позивачем трудових відносин, а позивач був членом виконкому на громадських засадах. Статут Федерації Футболу визначав та визначає спеціальний порядок вирішення спорів, який передбачає розгляд будь-яких спорів Спортивним арбітражним судом в м. Лозанна.

Спеціальний порядок оскарження рішень керівних органів відповідача, дає можливість захистити порушені права та інтереси суб`єктів футболу, в тому числі позивача та одночасно, забезпечує самоврядність громадського об`єднання та забезпечує принцип невтручання органів державної влади в діяльність спортивної громадської спілки. Обов`язковість досудового розгляду спору відповідає статті 124 Конституції України, яка передбачає, що законом може бути визначені обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Позивач не звертався за вирішенням спору в порядку, передбаченому Статутом, хоча саме Статут відповідно до Закону «Про громадські об`єднання» визначає порядок оскарження рішень громадських організацій, а не ЦПК України.

Тому, відповідач вважає, що спір, який виник між сторонами, не може бути вирішений ані в межах цивільної юрисдикції, ані у судовому порядку в межах будь-якої іншої юрисдикції.

В судовому засіданні представник відповідача - Бабій В. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення виконкому Федерації футболу України від 20.02.2017 року в частині призупинення членства позивача в виконкомі Федерації футболу України.

Задовольняючи заяву про закриття провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення виконкому Федерації футболу України, даний спір підвідомчий Спортивному арбітражному суду, а тому він згідно ст. 15 ЦПК України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 3, 5 ст. 1 Закону України від 22 березня 2012 року № 4572-VI «Про громадські об`єднання» (далі - Закон № 4572-VI) громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

За нормами ст. 3 Закону № 4572-VI громадські об`єднання утворюються і діють на принципах, зокрема, добровільності, самоврядності, рівності перед законом.

Добровільність передбачає право особи на вільну участь або неучасть у громадському об`єднанні, у тому числі в його утворенні, вступі в таке об`єднання або припиненні членства (участі) в ньому, а самоврядність передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, в діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом. Рівність перед законом передбачає, що громадські об`єднання є рівними у своїх правах та обов`язках відповідно до закону з урахуванням організаційно-правової форми, виду та/або статусу такого об`єднання.

Громадська спілка «Федерація футболу України» є громадським об`єднанням фізкультурно-спортивного спрямування зі статусом юридичної особи, діяльність якої регулюється Законом України «Про фізичну культуру і спорт».

Відповідно до статті 6 Статуту Громадської спілки «Федерація футболу України» членами Федерації футболу України можуть бути юридичні особи приватного права, які відповідають за організацію та вирішення пов`язаних з футболом питань на своїй території або у певній галузі, поділяють мету, статутні завдання Федерації футболу України, бажають сприяти її діяльності. У кожній області України, Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі створюється тільки одна регіональна федерація футболу, яка у встановленому законодавством порядку реєструється, набуває повноважень з розвитку футболу в регіоні, після чого визнається Федерацією футболу України та отримує відповідний сертифікат відповідно до Регламенту про надання статуту регіональної федерації футболу, який затверджується Виконавчим комітетом Федерації футболу України. Регіональні федерації футболу діють відповідно до Модельного статуту регіональної федерації футболу, який затверджується Виконавчим комітетом Федерації футболу України.

У випадку невідповідності діяльності регіональної федерації футболу цьому Статуту та Модельному статуту регіональної федерації футболу, членство такої регіональної федерації у Федерації футболу України може бути припинено, відповідно до процедури, визначеної цим Статутом, а сертифікат про надання статусу регіональної федерації футболу відкликаний комітетом.

Статтею 12 Статуту передбачено, що якщо член Федерації футболу України припустився істотних порушень Статутів і/або положень, рішень Міжнародної федерації футбольних асоціацій, Союзу Європейських футбольних асоціацій, Громадської спілки «Федерація футболу України», прийнятих відповідно до них, Виконавчий комітет має право тимчасово припинити (призупинити) членство цього члена. За тимчасове припинення (призупинення) членства мають проголосувати щонайменше 2/3 членів Виконавчого комітету, і це рішення набуває чинності після його прийняття. Питання тимчасового припинення членства передаються на розгляд чергового Конгресу, який приймає рішення про виключення члена, скасування або продовження тимчасового припинення його членства. Якщо Конгрес не розглядає це питання, тимчасове припинення членства скасовується.

Згідно з протоколом № 2 засідання Виконавчого комітету Федерації футболу України від 20 лютого 2017 року тимчасово припинено членство ОСОБА_1 у Громадській спілці «Федерація футболу України» (а.с.10).

Статутом Громадської спілки «Федерація футболу України» визначено, що усі внутрішні спори між Федерацією футболу України, її членами та іншими особами, які задіяні або працюють у футболі, вирішують органи здійснення футбольного правосуддя - Контрольно-дисциплінарний комітет як орган першої інстанції, Апеляційний комітет як орган другої інстанції; рішення Апеляційного комітету можуть бути оскаржені лише в Спортивному арбітражному суді м. Лозанна (Швейцарія) у порядку, передбаченому Статутом, Дисциплінарними правилами Федерації футболу України та Кодексом Спортивного арбітражного суду (статті 50, 54 Статуту).

З матеріалів позовної заяви вбачається, що спір виник між ОСОБА_3 , як суб`єктом футболу, та ФФУ яка відповідно до Статуту є громадською спілкою (а.с. 220).

Статут ФФУ визначає спеціальний порядок вирішення спорів, яким громадське об`єднання підпорядкувало вирішення усіх внутрішніх спорів, а саме: органи здійснення футбольного правосуддя - Контрольно-дисциплінарний комітет як орган першої інстанції, Апеляційний комітет як орган другої інстанції; рішення Апеляційного комітету можуть бути оскаржені лише в Спортивному арбітражному суді м. Лозанна (Швейцарія) у порядку, передбаченому Статутом, Дисциплінарними правилами Федерації футболу України та Кодексом Спортивного арбітражного суду.

Аналіз наведених правових норм, статус громадської організації та її основні завдання, які визначені в Законі № 3808-XII, а також заборона державних органів втручатись у діяльність громадських об`єднань, дає колегії суддів підстави для висновку, що ФФУ відповідно до чинного законодавства не наділена повноваженнями на виконання окремих владних управлінських функцій або делегованих повноважень, а тому, спірні правовідносини не мають публічно-правового характеру.

Враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що позов про визнання протиправним і скасування рішення ФФУ не може бути розглянутий в судовому порядку будь-якої юрисдикції.

Вказаний висновок повністю відповідає правовому висновку сформульованому в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №826/4734/16.

Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц; від 20 листопада 2019 року по справі №757/11542/17-ц.

Відповідно до ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судовим рішенням суду першої інстанції, та вважає обґрунтованим висновок про закриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального та матеріального права на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова