Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3417/15-ц Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/3417/15 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів про визнання недійсним запису в трудовій книжці про звільнення, зобов'язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним запис № 13 про його звільнення за власним бажанням відповідно до ст.38 Кодексу законів про працю України, виконаний у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та зобов'язати директора Житомирської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів або уповноважену ним особу внести запис у вказану трудову книжку про визнання недійсним запису за № 13.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом № 69 від 22.11.1990 він був прийнятий відповідачем на роботу газоелектрозварювальником. 06.04.2010 звернувся у відділ кадрів підприємства з метою отримання довідки для призначення пенсії, де дізнався про те, що його звільнили з роботи 28.05.1998 на підставі ст. 38 КЗпП України. У зв'язку з тим, що заяву про звільнення не подавав, з наказом про звільнення його не ознайомлювали, 26.07.2010 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом про скасування наказу № 14 від 28.05.1998 та про поновлення на роботі. Під час розгляду справи судом встановлено, що у відповідача він працював в період з 22.11.1990 по 28.05.1998 та був звільнений на підставі наказу № 14 від 28.05.1998. Однак, ні він, ні інші учасники процесу не звернули увагу на зміст зазначеного наказу, в якому фактично були відсутні будь-які записи про його звільнення чи інших працівників.

Відтак вважає, що наказ № 14 від 28.05.1998 будь-яким чином не пов'язаний з його звільненням, а запис в трудовій книжці про звільнення на підставі зазначеного наказу здійснений усупереч вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58..

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Доводи апеляційної скарги по своїй суті аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Окремо зазначив, що вказаний спір не є трудовим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами позивач не підтвердив обґрунтованість позовних вимог.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, відповідно до запису № 12 трудової книжки серії БТ-1 № 6898529 з 29.11.1990 прийнятий на роботу газоелектрозварювальником в ПТО №2 Житомирської обласної ради спілки автомобілістів УРСР.

Відповідно до запису № 13 вказаної трудової книжки, ОСОБА_1 28.05.1998 звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Між записами № 12 та № 13 є відмітка про те, що Житомирська обласна рада спілки автомобілістів УРСР з 26.11.1992 перейменована в Житомирську обласну організацію Всеукраїнської спілки автомобілістів України (т. 1, а.с. 4, 70).

Вказані обставини також встановлені рішенням Корольовського районного суду у справі 0609/2-223/12 ( Т. 1 а.с. 5-7), залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Житомирської області від 06.08.2012 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т.1, а.с. 110-112).

Згаданими судовими рішеннями ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Житомирську обласну організацію Всеукраїнської спілки автомобілістів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Крім цього, відмовлено в задоволенні зустрічного позову ЖОО ВСА про визнання недійсним запису в трудовій книжці ОСОБА_1 № 12 від 22.11.1990 та № 13 від 28.05.1998 р. про прийняття на роботу та звільнення з роботи.

Зокрема встановлено, що ОСОБА_1 з 1997 року по січень 2011 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, укладав з відповідачами (ЖОО ВСА та підприємство «Автолюбитель») договори оренди приміщень для зайняття підприємницькою діяльністю, не отримував від відповідачів заробітної плати, а сам сплачував відповідну орендну плату, не табелювався як працівник підприємства і посада газоелектрозварювальника не була передбачена штатним розписом відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, фактично стосуються неправомірних, на його думку, дій відповідача щодо внесення до трудової книжки спірного запису, оскільки заяви про звільнення він не писав і згоди на це не давав. Проте, ці обставини вже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 0609/2-223/12 і судовими рішеннями у цій справі була встановлена відповідність спірних записів у трудовій книжці позивача фактично виконуваній роботі.

За такого, згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд обґрунтовано врахував встановлені вказаним судовими рішеннями обставини.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач не довів того, що запис у трудовій книжці за №13 суперечить змісту наказу №14 , оскільки такий запис здійснено на підставі наказу від 28.05.1998.

Оскільки судами встановлено наявність підстав для розірвання трудового договору з позивачем 28 травня 1998 року, то підстав для скасування запису в трудовій книжці №13 про звільнення позивача з роботи 28.05.1998 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, немає. Зазначений запис є похідним від встановлених обставин, що виключає можливість його скасування.

Суд першої інстанції дійшов також обгрунтованого висновку, що спір є трудовим і позивачем пропущені строки звернення до суду, передбачені ч.1 ст. 233 КЗпП України. Проте, ця обставина не має вирішального значення, оскільки позов є необгрунтованим.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками районного суду.

За таких обставин, коли рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.02.2019.

Головуючий Судді