ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2011/525/2012

Провадження № 22-ц/818/3548/19

18 вересня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

треті особи: ОСОБА_6 ,

Департамент реєстрації Харківської міської ради,

Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському (Дзержинському) районі м. Харкова,

Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі його представника ОСОБА_7 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 березня 2019 року у складі судді Семіряд І.В. по справі № 2011/525/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Департамент реєстрації Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському (Дзержинському) районі м. Харкова, Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу , визнання недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, витребування квартири з незаконного володіння, виселення та вселення, зняття з державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2005 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова, третя особа - комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про втзнання угоди купівлі-продажу дійсною .

В обґрунтування позову зазначає, що протягом тривалого періоду часу вона надавала допомогу двом сетстрам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які проживали в АДРЕСА_1 .

В 1998 році ОСОБА_9 попросила у неї 5000 грн для проведення операції і матеріального забезпечення післяопераційного догляду та пообіцяла, що за отримані гроші вона переоформить на неї за договором купівлі-продажу належну їй 1/2 частину цієї квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла. Її сестра ОСОБА_10 попросила надати їй матеріальну допомогу - 12000 грн. на придбання медичних препаратів, продуктів харчування та іншого матеріального забезпечення, під умовою, що вона будучи єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_9 і власницею всієї квартири оформить на неї договір купівлі-продажу на квартиру.

Оскільки ОСОБА_10 і ОСОБА_9 були людьми похилого віку, вона не завжди мала можливість запросити до них нотаріуса або повезти їх до нотаріуса для оформлення обумовлених угод купівлі-продажу. В 2001 році ОСОБА_10 померла.

Зазначає, що фактично в односторонньому порядку вона виконала умови договору купівлі-продажу квартири.

Просила суд визнати дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладена між нею та ОСОБА_9 , між нею та ОСОБА_8 та визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до районного суду.

При новому розгляді справи до участі у справі залучена ОСОБА_11 , якою у квітні 2008 року подано зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3

Зазначала, що вона є спадкоємцем ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , ОСОБА_12 на підставі заповітів, посвідчених 07 квітня 1994 року та 15 грудня 1989 року

З урахуванням уточнень та доповнень до позову просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати право власності на 1/2 частину цієї квартири за її матір`ю ОСОБА_12 до порядку спадкування за законом після смерті її рідної сестри ОСОБА_8 , визнати за нею право власності на цю квартиру в цілому до порядку спадкування за заповітом після смерті її тітки ОСОБА_9 і після смерті матері ОСОБА_12 , вселити її в дану квартиру і стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки в сумі 20000 гривен та судові витрати по справі.

У листопад 2008 року ОСОБА_3 подано зустрічний позов, в обґрунтування якого зазначала, що право власності на квартиру нею набуто правомірно, а тому цей об`єкт нерухомості у неї не може бути витребуваний.

Просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_11 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_2 у рахунок відшкодування шкоди за 1/2 частину спірної квартири 66950 гривен. Вартість другої половини спірної квартири стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі Харківської міської ради. У решті позову ОСОБА_11 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, її визнано добросовісним набувачем спірної квартири.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2010 року рішення суду першої інстанції змінено шляхом скасування його в частині стягнення з ОСОБА_2 у дохід держави 66950 гривен вартості спірної квартири. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2011 року рішення суду від 27 серпня 2010 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2010 року в частині вирішення зустрічних позовів ОСОБА_11 і ОСОБА_3 скасовані. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла.

03 квітня 2014 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_13 як правонаступника ОСОБА_11

Зазначає, що він є єдиним спадкоємцем за законом.

ОСОБА_11 у встановленому законом порядку прийняла спадщину на підставі заповітів після померлих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12

ОСОБА_11 та її правонаступник мають право витребувати спірну квартиру у ОСОБА_3 і ОСОБА_14 , оскільки вона вибула із володіння ОСОБА_11 не за її волею.

ОСОБА_3 придбала квартиру у ОСОБА_2 , яка не мала права її відчужувати, а тому права на відчуження квартири не набула. ОСОБА_14 набув безвідплатно у дар спірну квартиру від матері, яка не мала права її відчуджувати.

Вважає, що наявні підстави для витребування спірної квартири від ОСОБА_14 навіть за умови його добросовісності.

В остаточній редакції позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Дзержинський районний відділ ГУ ДМС України в Харківській області просив визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 18 листопада 2005 року, договір дарування, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 15 лютого 2006 року; визнати за ним право власності на квартиру у порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_11 ; витребувати квартиру із незаконного володіння ОСОБА_4 ; виселити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з квартири з усім приналежним їм майном; вселити його у квартиру; стягнути з ОСОБА_2 20000 гривен збитків від привласнення майна, що належало померлим ОСОБА_9 і ОСОБА_8 ; зняти з державної реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою спірної квартири, стягнути судові витрати у розмірі 31 569 гривен, які складаються із: 1539 гривен - держмито; 30 гривен - сплата витрат на ІТЗ судового процесу; 30 000 гривен - оплата послуг адвоката.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 лютого 2015 року позов ОСОБА_13 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Позов ОСОБА_13 задоволено частково: визнано за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, витребувано 1/2 частину цієї квартири із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_13 шляхом вселення останнього в спірну квартиру. Рішення в частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 15 лютого 2006 року; стосовно визнання права власності на спірну квартиру в цілому за ОСОБА_13 в порядку спадкування за законом після смерті його племінниці ОСОБА_11 ; щодо витребування квартири в цілому із незаконного володіння ОСОБА_4 , виселення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 із цієї квартири із зняттям їх з державної реєстрації за адресою спірної квартири скасовано та ухвалено нове, яким в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року судові рішення попередніх інстанцій скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 помер.

Ухвалою суду від 23 травня 2018 року замінено позивача ОСОБА_13 його правонаступником ОСОБА_15 та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проти позову заперечували,

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились.

Треті особи - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції та відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському (Дзержинському) районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради покладались на розсуду суду.

Третя особа ОСОБА_6 проти позову не заперечує. На спірну квартиру не претендує, оскільки право на неї успадкував тільки ОСОБА_1 за заповітом. Позов просила розглядати за її відсутності.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 18 листопада 2005 року.

Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_13

Витребувано квартиру із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_16 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям їх з державної реєстрації за цією адресою.

Вселено ОСОБА_1 у спірну квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі по 846 гривень 45 копійок з кожного .

У задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що договір купівлі - продажу квартири від 18 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не відповідає вимогам цивільного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним. Не набувши права власності на квартиру, ОСОБА_3 не мала правових підстав на її відчуження ОСОБА_4 за договором дарування. ОСОБА_13 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_11 у тому числі щодо успадкованого нею права власності на спірну квартиру після смерті її рідних тіток ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_13 квартиру успадкував ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню. Враховуючи, що квартира вибула з володіння поза волею позивача, позовні вимоги про витребування майна підлягають задоволенню. Оскільки право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру припиняється за рішенням суду, то він та ОСОБА_5 підлягають виселенню з квартири та зняттям з державної реєстрації.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 березня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі по 9900 грн з кожного .

Рішення мотивовано тим, що обсяг правової допомоги, що фактично надано ОСОБА_1 , доведено у встановленому законом порядку, є обґрунтованим та у зв`язку з частковим задоволенням позову витрати та професійну правничу допомогу 39600 грн. підлягають стягненню з відповідачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, також просить скасувати додаткове рішення суду.

Вимогами цивільного процесуального законодавства не передбачено можливості правонаступнику заявляти самостійні позовні вимоги на свою користь. Суд розглянув та задовольнив вимоги ОСОБА_1 як самостійного учасника процесу, які відмінні від тих, які були у первісного позивача ОСОБА_11 .

Судом застосовано положення ЦПК 1963 року до вирішення процесуальних питань у 2018-2019 року, що є неприпустимим. Докази, які були зібрані судом після 15 грудня 2017 року. є недопустимими.

ОСОБА_10 вчинила спочатку усі дії для зміни заповіту, а потім усі необхідні дії для його скасування.

Поза увагою суду залишені обставини укладання договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_3 у 2005 році, а саме - цей договір був платним, а нерухоме майно вже мало зареєстрованого власника. Сам факт скасування в подальшому судового рішення значення не має: з 2005 року ОСОБА_20 , а згодом і ОСОБА_4 користуються спірною квартирою.

Судом не встановлено незаконності дій, які вчинили у 2005 році ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і порушення прав ОСОБА_1 такими діями, тому покладення на відповідачів судових витрат у вигляді оплати послуг адвоката є протиправним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_21 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Твердження апелянта про одночасну зміну предмету і підстав позову є необґрунтованим. Правонаступники вказані у позові чисто з технічних причин. Додаткові позовні вимоги вказані з міркувань зміни фактичних обставин справи, що дозволяється ч. 4 ст. 49 ЦПК України. Правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю, а тому вирішення питань під час судового розгляду стосовно померлої особи неможливо, що спонукає до зміни прізвищ на правонаступника у процесуальних документах.

Враховуючи факт дійсності заповітів, спадкової справи, факт прийняття спадщини та ідентифікацію осіб спадкодавця і спадкоємця, спадкоємець за заповітами ОСОБА_11 , прийнявши дану спадщину 04 жовтня 1998 року , стала співвласником спірної квартири у розмірі її 1/2 частини, а також в цілому з 06 квітня 2001 року.

Спірна квартира була набута ОСОБА_4 безвідплатно у ОСОБА_22 , яка не мала права її відчужувати, а тому він має право витребувати її від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_4 , у всіх випадках.

Оскільки право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру припиняється за рішенням суду, то ОСОБА_5 підлягає виселенню з цієї квартири з усім приналежним їй майном та зняттям з державної реєстрації за адресою даної квартири разом з ОСОБА_4 .

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи згідно свідоцтва про право власності на житло на підставі розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 11 січня 1994 року, квартира АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_8 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

07 квітня 1994 року ОСОБА_8 складено заповіт, яким вона заповідала ОСОБА_11

все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, та, взагалі, все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 померла.

04 жовтня 2001 року з заявою про прийняття спадщини до нотконори звернулась ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла.

17 липня 2012 року з заявою про прийняття спадщини до V Харківської ДНК на підставі ст. 1265 ЦК України звернувся ОСОБА_13

Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 27 березня 2017 року ОСОБА_13 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_11 на квартиру, оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за іншою особою, .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 помер.

16 травня 2017 року ОСОБА_23 складено заповіт на ім`я ОСОБА_1

Постановою від 04 травня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно щодо належності його спадкодавцеві.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачено підстави, що свідчать про прийняття спадщини, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин зазначено, що спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Отже, ОСОБА_13 як спадкоємець правомірно набув право власності на майно в порядку спадкування за законом після ОСОБА_11 , та відповідно, спадкове майно правомірно набуто ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом, оскільки кожен з них визначений законом строк звернувся з відповідними заявами до нотконтори про прийняття спадщини.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена особою, яка не мала права її відчуджувати, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2005 року визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_2 право власності на цю квартиру.

18 листопада 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі- продажу, за яким спірну квартиру продано за 133900 грн.

15 лютого 2006 року ОСОБА_3 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2006 року рішення суду від 19 жовтня 2005 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Отже, рішення суду , на підставі якого за ОСОБА_2 визнано право власності скасовано, авона не мала права проводити реалізацію цього майна, оскільки не є належним власником, тому квартира підлягає витребуванню на користь власника - ОСОБА_1 .

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За таких обставин суд прийшов до обгрунтованого висновку щодо вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру.

Що стосується вимог про виселення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_24 , то суд виходить з наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі №6-158цс14, а також у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №490/13776/13, від 07 червня 2018 року у справі №610/3565/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі 645/8985/15-ц, від 06 серпня 2018 року у справі № 750/9228/17.

ОСОБА_24 зареєстрована у спірному житловому будинку за згодою особи, у власності якої перебувала спірна квартира, тобто, ОСОБА_4 як член його сім`ї; власником квартири є позивач, а ОСОБА_24 та ОСОБА_4 не є членами його сім`ї, між сторонами не укладено договір найму житла.

Отже, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а тому ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_24 підлягають виселенню з спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 зазначає, що зміна позовних вимог ОСОБА_1 суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства, а тому суд неправомірно розглянув та задовольнив вимоги ОСОБА_1 які відміні від тих, які були у первісного позивача ОСОБА_11 .

За ст. 31, 37 ЦПК України 2004 року крім прав та обов`язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Аналогічні положення зазначені й у статті 55 ЦПК України.

За ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Виходячи з загальних положень ЦПК України підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Верховний Суд відзначив, що під підставами позову, які може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що при новому розгляді справи після скасування судового рішення від 19 жовтня 2005 року ОСОБА_11 була залучена до участі в ній як третя особа та подала зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , який був прийнятий судом.

Справа неодноразово розглядалася судами.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_11 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2012 року провадження було зупинено до прийняття правонаступниками спадщини та вступу їх до участі у справі як правонаступників.

ОСОБА_13 неодноразово уточнювались позовні вимоги шляхом подання відповідних заяв.

29 березня 2018 року ОСОБА_1 . уточнено позовні вимоги.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є правонаступником ОСОБА_13 , який в свою чергу набув прав та обов`язків позивача після ОСОБА_11 , то вважати що позов ОСОБА_1 заявлено необгрунтовано -не можна.

Враховуючи тривалий розгляд справи, зміни обставин впродовж 14 років та неодноразове залучення правонаступників суд не вбачає порушень процесуального законодавства щодо розгляду уточнених позовних вимог при новому розгляду справи.

Посилання апелянта, що ОСОБА_8 вчинено дії для скасування заповіту, а тому ОСОБА_11 не набула спірне майно- безпідставне.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_4 не надано доказів недійсності чи скасування заповіту ОСОБА_8 чи ОСОБА_9

Заповіти, складені ОСОБА_8 від 16 червня 1988 року та від 07 квітня 1994 року є діючими та останній доповнює перший в частині надбаного заповідачем об`єкта нерухомості.

Також, згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 50556197 від 15.01.2018 щодо ОСОБА_9 є чинною спадкова справа № 277/98, що заведена Десятою ХДНК 21 серпня 1998 року.

Враховуючи факт дійсності заповітів, спадкової справи, факт прийняття спадщини та ідентифікацію осіб спадкодавця і спадкоємця, на підставі системно досліджених належних і допустимих доказів суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що спадкоємець за заповітами ОСОБА_11 набула право власності в порядку спадкування на квартиру в цілому.

При цьому судом першої інстанції ретельно перевірялися факт родинних відносин спадкоємців, прийняття ними спадщини, щодо дійсності заповітів, а тому вважати, що ОСОБА_1 не є належним спадкоємцем - не можна.

Щодо додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 15, 133, 137 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу;

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

Згідно правил пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано наступні документи: копію Договору про надання правових послуг б/н від 14 червня 2018 року; копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №632 виданого 29 липня 2008 року; квитанції про сплату послуг адвоката на суму 2000 грн. від 15 червня 2018 року та на суму 39600 грн. від 14 березня 2019 року; Копію Акту предання-приймання фактично наданих правових послуг за договором про надання правових послуг б/н від 14 червня 2018 року.

Обсяги правової допомоги, наданої адвокатом клієнту визначено у акті прийому-передач та розрахунку (калькуляції за час з 14 червня 2018 року по 14 березня 2019 року), відповідно до якого адвокатом здійснено певні дії з зазначенням кількості годин, датою вчинення такої дії та саме дії : вивчення матеріалів по справі -4400 грн, підготовка заяви до ХТУ ДСА в Харківській області - 1100 грн., Ознайомлення з відзивом на позовом представника відповідача -1100 грн., підготовка письмових пояснень на ухвалу суду від 23 травня 2018 року - 7700 грн., підготовка письмової заяви до ГТУЮ в Харківській області -1110 грн., вивчення відповіді, участь у особистому прийомі в ГТУЮ в Харківській області -2200 грн., вивчення судової практики- 4400 грн., вивчення матеріалів цивільної справи -11000 грн., участь у судових засідання 18 червня 2018 року, 30 липня 2018 року, 29 серпня 2018 року, 16 жовтня 2018 року, 09 листопада 2018 року, 13 грудня 2018 року, 25 лютого 2019 року, 14 березня 2019 року -6600 грн.

Загальна вартість наданих послуг складає 39600 грн.

За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідачів.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення та додаткове рішення ухвалені з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі його представника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 березня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко