ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/2371/18 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н.В.
Провадження № 22-ц/818/1124/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року, ухвалене суддею Барковою Н.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання зобов'язання припиненим,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просила суд визнати припиненим зобов'язання за кредитним договором від 01.03.2007 № 140-02-И, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; визнати припиненим договір іпотеки від 01.03.2007, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, ОСОБА_1, який укладено у забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором від 01.03.2007 № 140-02-И.

В обґрунтування позову зазначено, що 01.03.2007 між чоловіком позивача ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 140-02-И, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 70 000 доларів США з кінцевим терміном до 01.03.2022. Крім того, 01.03.2007 між Банком та ОСОБА_3, ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в забезпечення повернення кредитних ресурсів за вказаним кредитним договором іпотекодавці передали в заставу іпотекодержателю нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивач є єдиною спадкоємницею після смерті її чоловіка, яка у передбаченому законом порядку звернулася до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини.

У серпні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, як до спадкоємця ОСОБА_3, яка прийняла спадщину, про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 655473,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області рішення залишено без змін, у задоволенні позову Банку відмовлено з тих підстав, що кредитор пропустив, передбачені ч. 2 та ч. 3 ст.1281 ЦК України строки пред'явлення вимог до спадкоємця позичальника.

На думку позивача, сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями, а також припинення таких зобов'язань.

У зв'язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також у письмовій відповіді на відзив відповідача (а. с. 63-66), в якій зауважила, що поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не є тотожним поняттю «позовна давність», оскільки наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців є позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також представник позивача в судовому засіданні зазначила, що підставою для припинення основного зобов'язання є смерть боржника, а підставою для припинення додаткового зобов'язання - є припинення основного зобов'язання.

Представник відповідача Кузнецова Н.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, надала відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача зазначила, що Банк вважає позов необґрунтованим з огляду на наступне. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 ст. 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги. Отже, вважає представник відповідача, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право. Так, згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням, цей Закон не передбачає. Представник відповідача зазначав, що позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. Тому, на думку сторони відповідача, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Так само сплив визначеного ст. 1281 ЦК України строку пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги, а не припинення зобов'язання. У зв'язку з чим, вважав представник позивача, це не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1

Визнано припиненим зобов'язання за кредитним договором від 01.03.2007 №140-02-И, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

Визнано припиненим договір іпотеки від 01.03.2007, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, ОСОБА_1, який укладено у забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором від 01.03.2007 №140-02-И.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію АТ «Банк«Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) гривень 60 копійок.

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В обґрунтування скарги зазначила, що позбавлення кредитора права вимоги до спадкоємців не є підставою для припинення зобов'язання за кредитним договором. Послалась на те, що позивач не є стороною кредитного договору, а тому не може порушувати питання визнання його припиненим. Зазначила, що матеріали справи не містять доказів того, що кредитор звернувся до спадкоємця із пропуском строку, встановленого ст. 1281 ЦК України. Вказала, що Іпотечний договір не містить такої підстави припинення зобов'язання як сплив строків пред'явлення вимог кредитора до спадкоємців. Послалась на те, що позивачем не було обґрунтовано суду за захистом яких прав вона звернулась, та, що саме у вибраний нею спосіб вони будуть відповлені.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_2 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в яких вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відзив аргументовано тим, що у даному випадку підлягає врахуванню правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 по справі №522/407/15-ц. Вказала, що посилання відповідача на те, що позивач не має права ініціювати питання про визнання припиненим кредитного договору є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 Послалась на те, що факт пропуску відповідачем строку, встановленого ст. 1281 ЦК України було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Зауважила, що права позивача порушуються існуванням обтяження на іпотечне майно.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за участі представників позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У зобов'язаннях, не пов'язаних з особою боржника, смерть не призводить до припинення зобов'язань, а відбувається перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або законом, що передбачено ст.1217 ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, безпідставним є посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не має права ініціювати питання про визнання припиненим спірного кредитного договору внаслідок того, що вона не була стороною такого правочину при його укладенні, оскільки позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину після свого чоловіка, та відповідно успадкувала його зобов'язання за кредитним договором.

Факт спадкування після ОСОБА_3 саме ОСОБА_1 було визнано учасниками справи, а тому не підлягає доказуванню відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, статтею 1281 ЦК України встановлено преклюзивні строки пред'явлення вимог кредитором до спадкоємців, у тому числі і по кредитних зобов'язаннях. Оскільки преклюзивні строки не поновлюються, наслідком пропуску визначеного статтею строку є позбавлення кредитора права вимоги, у тому числі у позасудовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 140-02-И, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 70 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,5 процентів річних. Позичальник зі своєї сторони зобов'язався повністю повернути кредитні ресурси до 01.03.2022 року шляхом здійснення своєчасного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення рівними частинами в сумі 389 доларів США щомісяця до 10 числа кожного місяця, а також кожного місяця сплачувати проценти за користування кредитом та виконувати інші умови договору (а. с. 7-9).

До вказаного кредитного договору додана заява позивача ОСОБА_1, яка є дружиною ОСОБА_3, що визнано сторонами в судовому засіданні, про згоду з умовами цього договору (а. с.9).

Крім того, 01.03.2007 між Банком, з однієї сторони, та ОСОБА_3, ОСОБА_1, з іншої сторони, укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, АДРЕСА_1 Квартира передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № 140-02-И від 01.03.2007 (а. с. 12-13).

Чоловік позивача - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що також визнано учасниками справи.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 15.09.2016 звернулись до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1, як до спадкоємця померлого ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором № 140-02-И від 01.03.2007.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2017 по справі № 639/6925/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено (а. с. 14-16).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області 20.07.2017 вищевказане рішення залишено без змін. Таким чином, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.03.2017 по справі № 639/6925/16-ц набрало законної сили 20.07.2017.

При цьому, апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення, зазначив, що Банк з претензією кредитора до спадкоємця звернувся з пропуском строку, встановленого ст. 1281 ЦК України, який сплинув 13.09.2014. АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду 15.09.2016. Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит», як кредитор спадкодавця ОСОБА_3, позбавляється права вимоги до спадкоємця ОСОБА_1, який прийняв спадщину (а. с. 14-19).

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначені обставини, що мають преюдиціальне значення по цій справі, встановлені чинним рішеннями у цивільній справі № 639/6925/16-ц, при розгляді якої брали участь ті самі особи, а тому відповідно до правил ч. 4 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.

Зазначене свідчить про необґрунтованість твердження відповідача про недоведеність вказаних обставин.

З огляду на це, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованому висновку про наявність підстав для визнання припиненим основного зобов'язання за кредитним договором від 01.03.2007 №140-02-И, укладеним між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит». Крім того, у зв'язку з припиненням основного зобов'язання є підстави для визнання припиненим договору іпотеки від 01.03.2007, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, ОСОБА_1, який укладено у забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором від 01.03.2007 №140-02-И.

Районним судом відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України обґрунтовано було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми ст. 1281 ЦК України, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц, провадження № 14-53цс18.

Так, касаційний суд зазначив, оскільки зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред'явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями, а також припинення таких зобов'язань.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було конкретизовано у розумінні ч. 1 ст. 15 ЦК України, за якою кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, за захистом якого права вона звернулась до суду. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, нормою ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено зміст права власності - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів погоджується з поясненнями представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, що порушення прав позивача полягає у існуванні обмеження права розпорядження майном, що було передано в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язання, яке є підстави вважати припиненим у зв'язку із пропуском кредитором строку, визначеного ст. 1281 ЦК України, на пред'явлення вимог до спадкоємця.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене із дотриманням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2019 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина.

Судді -

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.