ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 727/9839/18

провадження № 22ц/822/112/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника відповідача ОСОБА_1, заявників ОСОБА_2, Чернівецького приватного підприємства інвалідів «Опора» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та поділ майна за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2, Чернівецького приватного підприємства інвалідів «Опора» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Літвінової О.Г. від 10 жовтня 2018 року,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна подружжя.

Одночасно в рахунок забезпечення позову просила накласти арешт на наступне нерухоме майно: нежилі приміщення підвалу в житловому будинку літ «А», загальною площею 115, 80 кв. м, що складаються з приміщень 130-1-130-10, розташовані за адресою АДРЕСА_1; нежилі приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 24,70 кв. м за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01; нежилі приміщення магазину продуктових товарів, загальною площею 86,5 кв. м за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Зазначає, що він не є власником спірного нерухомого майна, а отже відсутні підстави для накладення арешту на вказане майно.

Заявник вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не залучено ОСОБА_2 та Чернівецьке приватне підприємство інвалідів «ОПОРА», які є власниками спірних нежилих приміщень, як сторін у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Зазначає, що позивачу було відомо про те, що вона є власником нежилого приміщення підвалу в житловому будинку літ «А», загальною площею 115, 80 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1, оскільки відповідач ОСОБА_1 ще у 2017 році подарував їй це приміщення, а отже відчужити майно, власником якого не є відповідач, не є можливим.

Заявник вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не залучено її як сторону у справі, проте вирішено питання про належні їй права та інтереси.

В апеляційній скарзі Чернівецьке приватне підприємство інвалідів «Опора» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Зазначає, що підприємством було придбано нежилі приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 24,70 кв. м за адресою АДРЕСА_1 та нежилі приміщення магазину продуктових товарів, загальною площею 86,5 кв. м за адресою АДРЕСА_1, згідно договорів купівлі-продажу, а отже відповідач не є власником вказаного майна.

Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не залучено його, як сторону у справі, проте вирішено питання про належні йому права та інтереси.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вважає, що суд першої інстанції мав підстави для забезпечення позву.

Посилається на те, що у грудні 2018 року позивач доповнила свої позовні вимоги вимогами до заявників ОСОБА_2, Приватного підприємства інвалідів «Опора» про визнання недійсними правочинів, на підставі яких до них перейшло право власності на спірне майно, а тому з урахуванням цих вимог вжиті заходи забезпечення позову є належними.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, Чернівецького приватного підприємства інвалідів «Опора» слід задовольнити, ухвалу - скасувати з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала не відповідає.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки між сторонами виник спір і пред'явлено позов про поділ майна подружжя, то невжиття таких заходів забезпечення позову, може утруднити виконання рішення суду у разі відчуження відповідачем вказаного майна.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю із відповідачем та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з вересня 2007 року вони разом із відповідачем постійно проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка та вели спільне господарство.

02 липня 2009 року ними за спільні кошти, в порядку приватизації комунального майна було придбано у Департаменту економіки Чернівецької міської ради та зареєстровано на ім'я відповідача нежилі приміщення підвалу в житловому будинку літ «А» загальною площею 115,80 кв. м, що складаються з приміщень 130-1 - 130-10, за адресою АДРЕСА_1

21 листопада 2013 року позивач з відповідачем офіційно зареєстрували шлюб.

15 жовтня 2014 року ними було придбано та оформлено на Чернівецьке приватне підприємство інвалідів «ОПОРА» нежилі приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 24,70 кв. м та нежилі приміщення магазину продуктових товарів, загальною площею 86,5 кв. м за адресою АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказані нежилі приміщення, ОСОБА_5 вважала, що накладення арешту на вказане майно унеможливить зловживання ОСОБА_1 його майном та майном Чернівецького приватного підприємства інвалідів «ОПОРА», зазначаючи при цьому, що відповідач в усному порядку погрожує позивачу розпорядитись вказаним майном без її відома та дозволу шляхом його передачі до статутних фондів різних юридичних осіб, відчуження різними шляхами, тощо.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 157 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

На час вирішення судом першої інстанції заяви про забезпечення позову предметом розгляду були вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна подружжя.

Як зазначено вище відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається зі змісту матеріалів справи предметом спору є майно, власником якого на час пред'явлення позову є не відповідач ОСОБА_1, а інші особи: заявники ОСОБА_2 та Чернівецьке приватне підприємство інвалідів «ОПОРА».

Встановлено, що власником нежилих приміщень підвалу в житловому будинку літ «А», загальною площею 115, 80 кв. м, що складаються з приміщень 130-1-130-10, розташованих за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 лютого 2017 року є заявник ОСОБА_2, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 79585762 від 03 лютого 2017 року.

Також як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 132101128 від 25 липня 2018 року, доданої заявником Чернівецьким приватним підприємство інвалідів «ОПОРА» до апеляційної скарги, нежилі приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 24,70 кв. м за адресою АДРЕСА_1 та нежилі приміщення магазину продуктових товарів, загальною площею 86,5 кв. м за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 належать підприємству на праві власності на підставі договорів-купівлі продажу від 15 жовтня 2014 року.

Заявники ОСОБА_2 та Чернівецьке приватне підприємство інвалідів «ОПОРА» на час постановлення оскаржуваної ухвали не були залучені до участі в справі.

Відтак, зважаючи, що відповідач ОСОБА_1 не є власником спірного майна, то накладенням арешту на це майно позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 не забезпечується.

У спірному випадку у порушення норми пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України накладенням арешту на спірне майно, яке не належить відповідачеві, порушено права заявників ОСОБА_2 та Чернівецького приватного підприємство інвалідів «ОПОРА», які на час вирішення заяви про забезпечення позову не були учасниками справи й до них позовні вимоги не заявлялися.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції вирішив питання щодо прав та обов'язків згаданих осіб, які не були залучені до участі у справі.

Отже, на час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не мав підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке відповідачу не належить.

Тому, на задоволення вимог апеляційних скарг, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову слід відмовити.

Щодо доводів, наведених у відзиві на апеляційні скарги про те, що у грудні 2018 року позивач доповнила позовні вимоги і заявила їх також до заявників, то вони колегією суддів відхиляються, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень перевіряється на час їх ухвалення.

При цьому, з огляду на доповнення позовних вимог та кола відповідачів у подальшому не перешкоджає позивачці повторно ініціювати питання про забезпечення позову.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1, пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, Чернівецького приватного підприємства інвалідів «Опора» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім'єю та поділ майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 08 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк