Справа № 362/2681/18
Провадження № 2/362/365/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кравченко Л.М.,

за участі секретаря судового засідання - Яренко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції ПАТ «Укрпошта» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до відповідача з позовом про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником та просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрпошта» суму завданих збитків у розмірі 113337,31 грн. та суму сплачених судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем відповідно до наказу від 31.08.2017 р. 01.09.2017 р. між сторонами укладено договір «Про повну індивідуальну матеріальну відповідальність», як працівника групи транспортної логістики ЦПЗ №5, який займає посаду водія автотранспортних засобів.14.12.2017 р. відповідач здійснював перевезення пошти та готівкових коштів по транспортній накладній від 14.12.2017 р. Однак, цього дня о 11:30 відповідач проінформував керівництво про відсутність 4 речей, приписаних до загальної накладної. За результатами проведеної перевірки встановлено ряд порушень, внаслідок яких виявили відсутність в автомобілі 14 поштових речей, з яких 3 страхових мішки з підкріпленням готівки на суму 108500,00 грн. за таких обставин позивач вважає, що відповідач має нести відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Кравченко Л.М. від 191.07.2019 р. справу прийнято до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Роз`яснено відповідачу право подачі відзиву у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання копії ухвали, позивачу - відповіді на відзив в п`ятиденний строк з дня отримання відзиву.

Відповідачем копія ухвали отримана 15.10.2019 р., 28.10.2019 р. до суду представником відповідача направлено відзив на позов.

Представник відповідача в відзиві зазначив, що не погоджується з позовом з тих підстав, що саме позивачем не було забезпечення дотримання виконання інструкції, згідно якої у разі перевезення готівки спеціально призначений працівник має супроводжуватись водієм-супровідником. За його відсутності відповідач був позбавлений можливості, виконуючи свої прямі обов`язки, тримати в полі зору автомобіль і не залишати його. У зв`язку з крадіжкою з автомобіля були винесені відомості до ЄРДР за ч.3 ст. 185 КК України, однак не встановлено винних осіб, справу було закрито. Вважає, що у своїй позовній заяві позивач не надає жодних доказів або інформації, щодо протиправних дій відповідача, які призвели до страти матеріальних цінностей, тому відсутні підстави для задоволення позову.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу ПАТ «Укрпошта» №1188-П від 31.08.2017 р. в зв`язку з структурними змінами прийнятий по переведенню до Київської міської дирекції ПАТ «Укрпошта» працівників Центру поштового зв`язку №5 Київської обласної дирекції на посаду водія автотранспортних засобів 1 класу (а.с.9-10).

Відповідно до маршрутної накладної від 14.12.2017 р. у ДОП ЦПЗ №5 водію ОСОБА_1 , який здійснює перевезення на поштовому маршруті ВР 09063 на транспортному засобі ВІС д.н.з.НОМЕР_1 о 08-50 год. у пункті обміну СВПЗ Васильків видано 6 поштових речей у кількості 19 од (3 стр/мішки, 1м/кор.., 1 пачка з періодикою,14 посилок; 0 09-45 год. в ДОП ЦПЗ №5 видано поштові речі у кількості 51 од. (12 стр/мішків, 7 м/кор., 7 пачок з періодикою, 24 посилки, порожніх речей (тара)-1). Відповідно до накладної обмін пошти повинен здійснюватися з 6-ти ВПЗ: Глеваха, Мархалівка, Іванків, Гвоздів, Рославичі, Крушинка.

14.12.2017 р. водій ОСОБА_1 проінформував заст. начальника ЦПК №5 Томіліну про те, що під час обміну поштових речей ним не було виявлено речей, які приписані до загальної накладної ф.16 від 14.12.2017 №08682.30.7В01.

За результатами проведеної перевірки встановлено відсутність у автомобілі 14 поштових речей, з яких 3 страхових мішки з підкріпленням готівки на суму 108500,00 грн.

Вищезазначені обставини не заперечуються відповідачем, тому доведенню не підлягають.

Як вбачається з положень інструкції з супроводження та охорони пошти при перевезеннях, затвердженої наказом Державного комітету зв`язку та інформації України №158 віл 29.12.1999 р., супроводження і охорона пошти здійснюється на внутрішньорайонних та міських маршрутах - водієм - супровідником, а у разі перевезення готівки (підкріплень чи над лімітних залишків), спеціально призначеним працівником зв`язку або начальником пересувного відділення зв`язку та водієм - супровідником.

Таким чином, відправляючи відповідача в маршрут для перевезення готівки, позивачем не було забезпечено наявності іншого водія-супровідника, що суперечить вимогам вищезазначеної інструкції і об`єктивно унеможливлює виконання відповідачем обов`язків з обміну пошти та одночасному дотриманні правил схоронності готівки.

Стаття 130 КЗпП України визначає що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівникв гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

01.09.2017 р. з метою забезпечення схоронності матеріальних цінностей, що належать Київській міській дирекції ПАТ «Укрпошта», між директором ОСОБА_2 та працівником групи транспортної логістики ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п.2 вказаного договору адміністрація зобов`язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної роботи, забезпечення повної схоронності довірених йому цінностей.

Відповідно до п.3 Договору, працівник не несе матеріальну відповідальність , якщо шкода заподіяна без його вини.

Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача про наявність порушень відповідачем під час виконання маршруту 14.12.2017 р., позивачем не надано доказів, якими все ж таки винними діями відповідачем завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила (пояснень працівників, актів і доповідних записок службових осіб, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди).

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Натомість, зі змісту акту службової перевірки по факту втрати страхових мішків водієм ЦПЗ №5 Васильків від 04.01.2018 р. вбачається, що автомобіль, на якому здійснювались перевезення - не обладнаний належним чином (у разі перевезення готівки повинна бути металева скринька прикріплена до підлоги кузова), із-за вікової категорії водія ОСОБА_1 дозвіл на право носіння і застосування зброї на 2017 р. не подовжено, і штатним розписом ЦПЗ №5 не передбачена посада супровідника, перевезення пошти здійснюється однією особою.

Тобто, саме роботодавцем (позивачем) не створено умов для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачено умовами договору про повну матеріальну відповідальність та посадовою інструкцією.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не надано суду жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_1 або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до втрати потових речей з страховими мішками з прикріпленням готівки на суму 108500 грн. а також причинного зв`язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала. Натомість встановлено, що саме позивачем не було створено умов для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей.

Так само позивачем не доведено факту відшкодування власнику втрачених під час маршруту грошових коштів - а відтак і самого факту заподіяння позивачу шкоди.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції ПАТ «Укрпошта» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків є необґрунтованим, та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4,5,10,11,12,13,82,89,352,354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 130, 134, 135-1,3, 137, 138, КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції ПАТ «Укрпошта» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Кравченко