Апеляційне провадження № 22-ц/824/9880/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 373/1409/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.В., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 ,

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, ухваленого 15 квітня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Керекези Я.І.,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги мотивувала тим, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, що вона з ОСОБА_1 перебувала у шлюбі, зареєстрованому 19 жовтня 1996 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 травня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний. Під час шлюбу придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , при цьому документи були оформлені на відповідача.

10 квітня 2012 року між нею та НБУ укладено договір № 24 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі для придбання меблів та побутової техніки на суму 100 000 грн. строком на 10 років. Станом на 08 листопада 2018 року заборгованість за кредитним договором становить 57 232 грн., нараховані відсотки за жовтень в розмірі 394 грн. 86 коп.

Посилалася на те, що отримані грошові були витрачені в інтересах сім`ї на соціально-побутові цілі для придбання меблів та побутової техніки, тому боргові зобов`язання необхідно розділити між нею та ОСОБА_1 .

Також просила виділити їй та визнати за нею та ОСОБА_1 по Ѕ права власності на житловий будинок з надвірними будівлям та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлям та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлям та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що суд проігнорував вимоги Цивільного Кодексу України, Сімейного Кодексу України, а також Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007, положення яких містять посилання на те, що вимога про виділення та визнання за однією зі сторін спору є цілісною та не може бути розділена на дві окремі вимоги. Проте, суд першої інстанції не навів правового обґрунтування в частині виділу Ѕ частки житлового будинку, а в резолютивній частині рішення сформулював лише висновок про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку.

Відповідно до норм сімейного законодавства, зокрема, ст. 71 СКУ, майно, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Однак, суд першої інстанції поділив власність, а не виділив її в натурі.

Оскільки майно, що було предметом позову є неподільним, то суд, вийшовши за межі позовних вимог, не визначив ідеальні частки подружжя в будинку без його реального поділу.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених вимог стосовно визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку. В іншій частині рішення суду по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, з підстав в ній викладених, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 жовтня 1996 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сімї (актовий запис № 1215) (ас.7).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 травня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.7).

08 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 (ас.ас. 12-13).

Відповідно до розписки від 08 квітня 2010 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 за продаж вказаного будинку грошові кошти в розмірі 34 000 доларів США (ас.15).

Вищезазначений договір був зареєстрований КП КОР «Переяслав-Хмельницьке бюро технічної інвентаризації» 20 квітня 2010 року (ас.14).

Відповідно до п. 9 цього Договору, гроші, які використовуються на придбання будинку, є спільною сумісною власністю подружжя, і будинок купується за письмовою згодою дружини ОСОБА_1

24 березня 2010 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Конкорд ЮГ» був підписаний акт № 3983 про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 (ас.ас.24-25).

31 березня 2010 року начальником управління Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області був підписаний акт перевірки та прийомки виконаних робіт по інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_4 щодо присвоєння кадастрового номера на землю в с. Хоцьки в межах Хоцьківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.26).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна власником домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.28-29).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був придбаний сторонами по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, кошти на його придбання були спільною сумісною власністю подружжя та будь-яких доказів зворотного з цього приводу надано не було.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного надання оцінки доказам у справі не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідача не доведені належними та допустимими доказами.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо не наведення судом першої інстанції правового обґрунтуванні в частині виділу Ѕ частки житлового будинку та порушення в цій частині норм ст. 71 СК України, оскільки предметом позовних вимог, зокрема, було визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку, а не виділ майна в натурі.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: