Справа № 752/3248/16-ц
Провадження № 2/752/992/19
РІШЕННЯ

Іменем України

17.12.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд визнати житловий будинок та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , спільно сумісною власністю подружжя, та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що з 27.11.1996 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року. В період шлюбу за спільні кошти ними було придбано майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач заперечує проти поділу будинку, не визнає право позивача на Ѕ його частини та чинить перешкоди позивачу в користуванні їх спільною нерухомістю, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2016 року, у справі було відкрито провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2016 року, позов було задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.04.2018 року, розгляд справи було призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

В ході розгляду справи до участі у справі в якості третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог н стороні відповідача було залучено ОСОБА_3 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно вказали, що будинок сторонами було придбано за спільні кошти в період шлюбу, однак, оформлено було на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач чинить позивачу перешкоди в його користуванні, а тому наявні підстави для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ його частину.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Одночасно вказали, що спірний будинок було придбано за кошти матері відповідача ОСОБА_3 , які були отримані від продажу земельної ділянки, яка належала їй на праві власності. У справі позивачем не було доведено, що будинок було придбано за його особисті гроші, або ж за спільні кошти подружжя, а відтак відсутні підстави для визнання його спільною власністю подружжя та задоволення позову в цілому.

Третя особа в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки, будинок було придбано за кошти, які були нею отримані від продажу земельної ділянки, яка належала їй на праві власності. Будинок було оформлено на відповідача - її доньку, оскільки, на цьому наполягав її чоловік - позивач, вказуючи, що в майбутньому не матиме будь-яких майнових претензій до відповідача щодо його поділу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27.11.1996 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року у справі № 755/19563/13-ц.

27 червня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. та зареєстрований в реєстрі під № 2072, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 022319 від 17 липня 2006 року, вбачається, що ОСОБА_2 здійснено реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок.

При вирішення спору, суд вважає за необхідне зазначити про те, що згідно із ст. 68 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Стаття 369 ЦК України зазначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Слід зазначити, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Дане узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною при розгляді справ №6-801цс16, 6-2641цс15.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України визначає що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 даної Постанови, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

В обґрунтування позову стороною позивача зазначено, що спірний будинок було придбано сторонами в період шлюбу за спільні кошти, а тому, останній, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частинах між ними.

В обґрунтування своїх заперечень сторона відповідача та третя особа вказували, що будинок було придбано не за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 , а за кошти, які були отримані матір`ю відповідача - третьою особою ОСОБА_3 , від продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_2 є рідною донькою третьої особи ОСОБА_3

23.05.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_7 належну їій на праві власності земельн ділянку за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 828427,25 грн.

27.05.2006 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_8 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено попередній договір, згідно якого сторони домовились укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 797900,00 грн., що було еквівалентно 158000,00 дол.США. В цей же день, ОСОБА_3 було передано ОСОБА_5 , ОСОБА_8 аванс в сумі 10100,00 грн.

27.06.2006 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 39000,00 грн.

Слід зазначити, що доводи сторони позивача про те, що будинок було придбано за спільні кошти подружжя в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а навпаки спростовані наданими стороною відповідача доказами, зокрема, розпискою позивача від 25.06.2006 року, відповідно до якої, останній, підтвердив, що при купівлі будинку в АДРЕСА_1 на гроші від продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , в майбутньому не буде матиме вимог про поділ майна у випадку розлучення (т. 2 а.с.133).

Зазначена розписка є чинною та стороною позивача не спростована, а тому приймається судом до уваги в якості доказу фактичної купівлі будинку відповідачем ОСОБА_2 за кошти від продажу земельної ділянки, яка належала її матері ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Так, стороною позивача пред`явлено позов про поділ спільного майна подружжя, при цьому, доданими доказами до позову та в судовому засіданні не доведено участь позивача у придбанні спірної квартири, зокрема, не доведений дохід позивача в період перебування сторін у шлюбі, та жодними доказами не доводиться така фінансова участь позивача, як і не доведено наявність спільного доходу подружжя, який давав би можливість придбати нерухомість в той період часу.

Стороною відповідача заперечувався факт придбання будинку за спільні кошти, та, з урахуванням диспозитивності процесу, було доведено, в тому числі, наданими копіями договорів, розпискою позивача та поданими документами про продаж земельної ділянки матері відповідача, та придбання спірного будинку впродовж місяця після продажу нею земельної ділянки, що спірна нерухомість є особистою приватною власністю відповідача.

Доводи позову та докази, подані на його обгрунтування не дають підстав для висновку, що спірний будинок придбавався на спільні кошти подружжя, а також матеріалами справи участь позивача в придбанні спірної квартири не підтверджується, у зв`язку з чим, суд вважає, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів того, що спірна нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позову не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а навпаки спростовані стороною відповідача, зокрема, в частині придбання спірного будинку не за спільні кошти подружжя, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов є безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 67, 60, 61, 63, 65, 68-71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, - відмовити.

Судові витрати у справі залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий Н.П. Чередніченко