ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4/19 Справа № 199/8328/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1, обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №151 «Волошка», четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що після смерті їх батька, ОСОБА_5, відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,2 кв. м., житловою площею 27,3 кв. м. При житті спадкодавець склав заповіт від 23 жовтня 2007 року, згідно якого заповів усе належне йому майно ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Зазначені факти встановленні рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2017 р., яким визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 2/3 частки зазначеної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, а тому 1/3 частка спадкового майна, визначена заповітом на її ім'я, підлягає спадкуванню за законом спадкоємцями першої черги, тобто позивачами по справі.

Постановою державного нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05.04.2017 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтв на право власності за законом на частку квартири у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно.

У зв'язку з цим просили визнати за ними, за кожним, право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1.

Крім того, по даній справі було подано позов третьою особою, ОСОБА_2 про усунення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як спадкоємців першої черги від спадкування та визнання за ним права власності на 1/3 частину спірної квартири.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що ОСОБА_5 був інвалідом другої групи, якому протипоказані будь-які види праці, перебував у безпорадному стані, а його діти - ухилялися від допомоги батькові, хоча мали на це фінансові та матеріальні можливості.

Оскільки на час смерті ОСОБА_5 саме він, як рідний брат померлого, надавав йому фінансову та матеріальну допомогу просив суд визнати за ним, як спадкоємцем другої черги, право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, а спадкоємців першої черги усунути від спадкування.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та визнано за кожним із них в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачі - діти спадкодавця, як спадкоємці першої черги, які прийняли спадщину в установлений законом строк шляхом подання заяви до нотаріальної контори, однак в зв'язку із відмовою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку із відсутністю правовстановлючих документів на спадкове майно, мають право на захист їх спадкових прав, а тому позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті їх батька, як законні та обґрунтовані підлягають задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог третьої особи, виходив з того, що останнім не доведено, що спадкодавець потребував стороннього догляду, фізично або матеріально не міг забезпечити умови свого життя, а також не доведено факт звернення ОСОБА_5 до дітей з проханнями про надання йому будь-якої допомоги.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги відсутність грошових коштів у спадкодавця для вирішення своїх соціально-побутових потреб, а також те, що останній не мав змоги працювати, і мав як джерело доходу лише пенсійне забезпечення та фінансову допомогу брата. Крім того, спадкодавець не мав змоги самостійно регулярно готувати собі їжу, був хворим, потребував у медикаментах, які просив у родичів, однак на його прохання відкликався лише брат та іноді його діти. При цьому апелянт вказує, що діти померлого нехтували своїми обов'язками не тільки щодо матеріальної допомоги, а й обов'язком щодо піклування за ним. ОСОБА_3, син померлого взагалі виїхав за межі України на постійне проживання, що свідчить про відсутність аргументів про його піклування за батьком .Вищенаведене свідчить про наявність умисної бездіяльності дітей померлого, тоді як вони знали, що він потребує допомоги.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність факту перебування спадкодавця в безпорадному стані - не відповідає обставинам справи та ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, оскільки в межах судового розгляду спору лікар швидкої допомоги та сімейний лікар підтвердили факт об'єктивної неможливості ОСОБА_5 за станом свого здоров'я фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, в зв'язку із його інвалідністю та систематичними важкими проблемами зі здоров'ям потребував допомоги як матеріальної, так і фізичної. При цьому, скаржник зазначає, що представник ОСОБА_3 та сама ОСОБА_4 у власних пояснення зазначили, що батько звертався до них за допомогою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,2 кв. м., житловою площею 27,3 кв. м.

Факт належності спадкодавцю ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується обставинами, встановленими рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2017 року по справі № 199/4743/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, яке набрало законної сили. Зазначеним рішенням за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Встановлено, що позивачі, як спадкоємці першої черги прийняли спадщину в установлений законом строк шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, проте отримали постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки право власності спадкодавця на спірну квартиру не зареєстровано належним чином.

Враховуючи викладене та зазначені норми закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за кожним із них в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/6 частину спірної квартири.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від спадкування дітей спадкодавця та визнання за ним права власності на частку спірної квартири, виходячи з наступного.

Частиною п'ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту указаної норми закону та відповідно до роз'яснень викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій.

Встановлено, що у спадковій справі, яка відкрита після смерті ОСОБА_5 міститься заява від 27.10.2015 року ОСОБА_2 про відмову від спадщини за заповітом на користь іншого спадкоємця за заповітом.

При цьому, факт умисного ухилення дітей спадкодавця від надання останньому допомоги, факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через хворобу або каліцтво та його потребу у допомозі, саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що є процесуальним обов'язком позивача, - доведено не було.

А тому, враховуючи, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом другої черги, спадщину за законом в установленому законом порядку не прийняв, факт умисного ухилення дітей спадкодавця від надання останньому допомоги, факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через хворобу або каліцтво та його потребу у допомозі, саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довів, - законних підстав для усунення позивачів, як спадкоємців за законом першої черги від спадщини колегія суддів не вбачає.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги відсутність грошових коштів у спадкодавця для вирішення своїх соціально-побутових потреб, а також те, що останній не мав змоги працювати, і мав як джерело доходу лише пенсійне забезпечення та фінансову допомогу брата, не мав змоги самостійно регулярно готувати собі їжу, був хворим, потребував у медикаментах, які просив у родичів, однак на його прохання відкликався лише брат, - є необґрунтованими та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтвердили, що спадкодавець за життя дійсно потребував матеріальної допомоги і цю допомогу йому надавав, саме, брат ОСОБА_2.

При цьому, твердження апелянта про те, що діти померлого нехтували своїми обов'язками не тільки щодо матеріальної допомоги, а й обов'язком щодо піклування за ним, син померлого взагалі виїхав за межі України на постійне проживання, що свідчить про наявність умисної бездіяльності дітей померлого, тоді як вони знали, що він потребує допомоги, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не є підставою для усунення дітей як спадкоємців за законом першої черги, оскільки факт умисного ухилення дітей спадкодавця від надання останньому допомоги, факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через хворобу або каліцтво та його потребу у допомозі, саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належними та допустимими доказами доведено не було.

Доводи ОСОБА_2 в скарзі про те, що висновок суду першої інстанції про недоведеність факту перебування спадкодавця в безпорадному стані - не відповідає обставинам справи та ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, оскільки в межах судового розгляду спору лікар швидкої допомоги та сімейний лікар підтвердили факт об'єктивної неможливості ОСОБА_5 за станом свого здоров'я фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, в зв'язку із його інвалідністю та систематичними важкими проблемами зі здоров'ям потребував допомоги як матеріальної, так і фізичної, також є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказані обставини не свідчать та не дають підстави вважати, що спадкодавець потребував стороннього догляду та самостійно фізично або матеріально не міг забезпечити умови свого життя та, що, саме, цю допомогу йому надавав його брат - ОСОБА_2.

Інші твердження апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, надав їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, сплачений апелянтами судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови було виготовлено 04 лютого 2019 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко