Дата документу 18.12.2019 Справа № 333/1230/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1230/19 Головуючий у 1 інстанції Михайлова А.В.
Провадження № 22-ц/807/3694/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 10 лютого 2007 року перебував у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2

Від шлюбу мали дитину ОСОБА_3 . Відповідно до свідоцтва про народження виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1138, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 . В графі мати записана ОСОБА_2 . В графі батько , ОСОБА_4 .

В 2017 році в наслідок постійних сварок з дружиною, вирішив зробити тест (аналіз) на батьківство, де після проведення тесту отримав експертний висновок про біологічне батьківство. В якому зазначено, що біологічне батьківство передбачуваного батька ОСОБА_1 , щодо дитини ОСОБА_3 виключається , і що індекс батьківства 0%.

07 лютого 2018 року шлюб між сторонами був розірваний Комунарським районним судом м. Запоріжжя, цивільна справа № 333/7535/17, провадження 2/333/681/18.

Не зважаючи на той факт, що позивач не є батьком дитини, відповідач подала позовну заяву про стягнення аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим позивач подав зустрічну позовну заяву про виключення відомостей особи як батька з актового запису про народження дитини, справа № 333/2073/18, провадження № 2/333/1508/18. Зустрічна позовна заява була задоволена у повному обсязі 18 серпня 2018 року, у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, було відмовлено.

За весь цей час позивач виховував не свого сина, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На його утримання та виховання витрачав кошти, які отримував на постійному місті роботи. Відповідно розрахунку за період з 2013 по 2018 року у розмірі 79150 грн. 45 коп. на утримання дитини, та на утримання відповідачки у розмірі 43 520 грн. 00 коп.

Також вважає, що відповідач нанесла йому моральну шкоду, оскільки за період спільного проживання ОСОБА_2 знала, що дитина не Позивача та продовжувала скривати цей факт, що призвело до душевних та фізичних страждань, погіршився стан здоров`я, внаслідок чого позивач звертався до лікарів та до психолога. Вважає, що в період 2013 по 2018 рік відповідачка нанесла йому моральну шкоду у розмірі 120 000 гривень.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 122 670, 45 грн., моральну шкоду в розмірі 120 000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі - 2 700 грн., також судовий збір в розмірі 3 147,71 грн., разом 5 847,71 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 10 лютого 2007 року по 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про народження виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1138 в графі мати записана ОСОБА_2 , в графі батько записаний ОСОБА_4 .

Згідно експертного висновку про біологічне батьківство № МGТ 1703 від 30.11.2017 року зазначено, що біологічне батьківство передбачуваного батька ОСОБА_1 , щодо дитини ОСОБА_3 виключається, і що індекс батьківства 0%.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишено без задоволення. Задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 тертя особа без самостійних вимог - Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції про виключення відомостей особи як батька з актового запису про народження дитини.

Судом встановлено, що згідно виписки з медичної карти ОСОБА_2 , від 10.12.2012 року встановлений діагноз безпліддя, подружжю рекомендовано звернення до клініки репродукції України, для можливості проведення ЕКО.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_2 , мала постійний дохід за місцем роботи, крім того згідно довідки КБ «ПРИВАБАНК» від 24.10.2018 року, зберігала кошти на депозитних рахунках.

Згідно відомостей головного управління ДФС ОСОБА_5 за період 4 квартал 2013 року -3 квартал 2018 року отримав дохід у сумі 146 423, 42 грн., з врахуванням суми податку.

Положеннями п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

За приписами статей 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ч.1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що характер, розмір заподіяної матеріальної шкоди також підлягають доказуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Крім того, позивачем не надано належних, допустимих і переконливих доказів з цього приводу.

З матеріалів справи вбачається та судом встанволено, що позивачем не підтверджено понесення витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у сумі 79150 грн. 45 коп. та колишньої дружини ОСОБА_2 у сумі 43 520 грн. Будь-яких доказів на їх утримання позивач не надав.

Крім того, з наявних в матеріалах справи довідок про доходи сторін та довідок про банківські вклади відповідача, вбачається, що доходи відповідача є значно більшими за доходи позивача.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цією статті.

За припсиами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно Позивачеві. З яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно роз`яснень, приведених у п. п. 3, 7 Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно Постанови № 5 від 25.05.2001 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати нематеріального характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставами для відшкодування моральної шкоди позивач визначає погіршення здоров`я, звернення до лікаря та психолога, через переживання, яких він зазнав у зв`язку з тим, що тривалий час проживав та піклувався про дитину, для якої він не є біологічним батьком.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вказане твердження не є належним та допустимим доказом заподіяння позивачу моральної шкоди.

Скаржником надано належних доказів існування втрат не майнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків, не обґрунтовано з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

З огляду на вищевикладене, виходячи з наявних у матеріалах справи письмових доказів, враховуючи доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності заявлених позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: