Справа № 500/6774/16-ц
Провадження № 2/500/883/19
УХВАЛА

іменем України

18 грудня 2019 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий суддя Швець В.М.,

за участю секретаря судового засідання Нікітіній Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання, -

В с т а н о в и в :

Одеській державний університет внутрішніх справ (далі - ОДУВС) у грудні 2016 року звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 витрат, пов`язаних за період навчання в сумі 53674грн. 51коп. Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що наказом ОДУВС від 18 серпня 2008 року № 139 о/с ОСОБА_1 зарахований до ОСОБА_2 22 вересня 2009 року між ОДУВС, УМВС України у Одеській області та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця в ОДУВС. Відповідно до зазначеного договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ, протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі. З 01 вересня 2008 року до 23 червня 2012 року, відповідно до умов договору, відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Наказом ОДУВС від 23 червня 2012 року № 64 о/с відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби до УМВС України у Одеській області. Листом від 19 серпня 2015 року за № 9/9246 ОДУВС повідомлено, що наказом УМВС України у Одеській області від 01 грудня 2014 року № 850 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни. Посилаючись на те, що відповідач порушив умови договору, не відпрацював за місцем розподілу не менше як три роки та був звільнений за порушення дисципліни, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОДУВС вартість витрат за навчання у розмірі 53674грн. 51коп., вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав частково в сумі 20393грн. 75коп., вважає, що інша сума витрат позивачем не доведена (а.с.114-116).

В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.238).

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоч про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що наказом ОДУВС від 18 серпня 2008 року № 139 о/с ОСОБА_1 зарахований до ОСОБА_2 22 вересня 2009 року між ОДУВС, УМВС України у Одеській області та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця в ОДУВС.

Наказом ОДУВС від 23 червня 2012 року № 64 о/с відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби до УМВС України у Одеській області.

Згідно з розрахунком про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у ОДУВС від 23 листопада 2016 року розмір фактичних витрат, пов`язаних з навчанням у навчальному закладі відповідача ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2008 року по 23 червня 2012 року, становить 53674грн. 51коп. (а.с.17).

Відповідно до наказу УМВС України у Одеській області від 01 грудня 2014 року № 850 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни (а.с.13).

ОСОБА_1 добровільно не відшкодував витрати за період навчання з 01 вересня 2008 року до 23 червня 2012 року, на момент подання позову витрати позивачу не відшкодовані.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, перш за все цивільних, господарських та адміністративних між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 06 липня 2005 року № 2747-IV, далі - КАС України 2005 року) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України 2005 року визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною третьою статті 6 КАС України 2005 року передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 КАС України 2005 року публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII), чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18) зробила висновок, що спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби,підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 17 КАС України 2005 року (статті 19 КАС України уредакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що поняття «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [... ] ».

Із урахуванням наведеного правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції та апеляційний суд, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяли не як суди, встановлені законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що вимоги позову ОДУВС у цій справі мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства, суд вважає, що провадження у справі необхідно закрити.

Такий висновок суду співпадає з висновком Верховного Суду, зробленого в Постанові від 15 травня 2019 року в справі № 705/3621/16-ц, провадження № 61-30765св18, який суд застосовує відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Тому суд доходить висновку, що провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст.255,259-261 ЦПК України, суд -

У х в а л и в :

Провадження у справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання - закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до ч.2 ст.261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала підписана суддею 18 грудня 2019 року.

Суддя: В.М.Швець