ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №591/1240/18

Номер провадження 22-ц/816/470/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Сумбуд»,

третя особа - Сумська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 листопада 2018 року у складі судді Котенко О.А., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати ПрАТ «Сумбуд» вчинити дії щодо передачі кімнат № № АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 до комунальної власності з метою подальшої їх приватизації за ним.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до ордеру від 20 грудня 1999 року він отримав у користування кімнату АДРЕСА_1 Після одруження 16 вересня 2000 року, у зв'язку з потребою у поліпшенні житлових умов, він звернувся до керівництва ПВКП «Рубін» (на теперішній час ТОВ «Сервіс-дім»), на балансі якого знаходився гуртожиток, з відповідною письмовою заявою. Рішенням ПВКП «Рубін» йому в користування додатково надано кімнату № АДРЕСА_2 у гуртожитку за вказаною адресою. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 листопада 2001 року № 635 вказаний гуртожиток переданий у власність ПрАТ «Сумбуд». 06 вересня 2017 року він звернувся до ПрАТ «Сумбуд» із заявою про передачу пакету документів щодо приватизації кімнат № № АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 однак відповіді не отримав. Зазначав, що він мешкає в гуртожитку на законних підставах (на підставі рішення та ордера) з 2000 року, тобто більше п'яти років, іншого власного житла не має, тому має право на приватизацію кімнат № № АДРЕСА_2 АДРЕСА_1.

Також до суду звернулось із зустрічним позовом ПрАТ «Сумбуд», в якому просило виселити ОСОБА_1 з кімнати № АДРЕСА_2

Позов обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 відповідно до ордеру від 20 грудня 1999 року отримав у користування лише кімнату АДРЕСА_1. Доказів правомірного набуття у користування кімнати № АДРЕСА_2 ОСОБА_1 не надав, відповідний ордер на цю кімнату йому не видавався, рішення не приймалось. Він самовільно зайняв спірне жиле приміщення, чим порушує права товариства, як власника гуртожитку. У добровільному порядку виселятись не збирається.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ПрАТ «Сумбуд» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з кімнати № АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Сумбуд» 1762 грн у відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ПрАТ «Сумбуд» відмовити.

При цьому вказує, що суд першої інстанції, в порушення конституційного права на житло, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем було надано належні докази правомірності набуття у користування кімнати № АДРЕСА_2. Також, місцевий суд дійшов передчасного висновку про задоволення зустрічного позову, оскілки доказів самовільного зайняття спірної кімнати товариством не надано, нарахування плати за займану площу обох кімнат свідчить про фактичне укладання договору оренди, на момент вселення ОСОБА_1 та його дружини товариство не було власником гуртожитку.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Сумбуд» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача - адвоката Дмитренка В.В. та представника третьої особи - ОСОБА_4, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру від 20 грудня 1999 року, який був виданий ЖПП «Будпобутсервіс», ОСОБА_1 отримав у користування кімнату АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві власності ПрАТ «Сумбуд» на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 листопада 2001 року № 635 (а.с. 14, 98).

У 2000 році ОСОБА_1 зайняв кімнату № АДРЕСА_2 у вказаному гуртожитку, яка знаходиться поруч з кімнатою АДРЕСА_1.

Як стверджує ОСОБА_1, кімната № АДРЕСА_2 була йому надана за рішенням ПВКП «Рубін». ОСОБА_1 самостійно перепланував кімнати, зробивши вхід з кімнати № АДРЕСА_2 і влаштував міжкімнатні двері, що підтверджується технічним паспортом (а.с. 15-16).

06 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Сумбуд» із заявою про передачу пакету документів Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради щодо приватизації кімнат, які він займає у гуртожитку.

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався з відповідною заявою і до Департаменту забезпечення ресурсних платежів СМР (а.с. 11).

Листом від 31 жовтня 2017 року департамент відповів, що ПрАТ «Сумбуд» необхідно звернутися із відповідною заявою до міського голови згідно з Порядком приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Суми окремих житлових приміщень, затвердженим рішенням Сумської міської ради від 30 листопада 2011 року № 940-МР (а.с. 12).

Згідно з інформацією Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, кімната АДРЕСА_1 не перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Суми (а.с. 120).

Також встановлено, що рішенням засідання комісії АТ «Сумбуд», оформленим протоколом № 34 від 25 квітня 2018 року, було вирішено передати до комунальної власності територіальної громади м. Суми кімнату АДРЕСА_1 (заявник ОСОБА_1.) у гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с. 56).

За повідомленням ТОВ «Сервіс-Дім» від 04 червня 2018 року, яке обслуговує гуртожиток та прибудинкову територію з 01 вересня 2005 року, документи щодо надання ОСОБА_1 житлової площі в гуртожитку - кімнати № АДРЕСА_2 відсутні. Згідно з карткою реєстрації, позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку. ТОВ «Сервіс-Дім» було створене за рішенням його засновників, тому жодного відношення до ПВКП «Рубін», яке обслуговувало гуртожиток по АДРЕСА_1, починаючи з 2004 року до 01 вересня 2005 року, не має (а.с. 54, 57).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що лише власник гуртожитку та орган місцевого самоврядування наділені повноваженнями вирішувати питання передачі і прийняття у комунальну власність гуртожитку чи окремих його приміщень, а громадяни не наділені правом на звернення до суду з таким позовом. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що вимоги ПрАТ «Сумбуд», як власника кімнати № АДРЕСА_2 про виселення ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки в останнього відсутні законні підстави для користування зазначеним приміщенням.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Цей Закон не поширюється на громадян, які, зокрема, мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом.

Відповідно до положень ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811 - 813 Цивільного кодексу України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім'я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Згідно з ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Частиною 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Виходячи з аналізу приведених норм матеріального права, суб'єктом звернення до суду з позовом, зокрема, у спорах щодо передачі гуртожитку (його окремого приміщення) у власність територіальних громад можуть виступати мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим законом, проживають у гуртожитках та на яких поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Таким чином, висновок місцевого суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є помилковим, оскільки статтею 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено лише повноваження органів місцевого самоврядування щодо приватизації житла у гуртожитках, серед яких і право на звернення до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у власність територіальної громади, а стаття 14 цього Закону не містить імперативної заборони щодо звернення до суду з таким позовом окремих громадян - власників житлових приміщень гуртожитку.

Підставами позовних вимог ОСОБА_1 є зобов'язання ПрАТ «Сумбуд» вчинити дії щодо передачі кімнат № № АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 до комунальної власності з метою подальшої їх приватизації за ним, оскільки він мешкає в гуртожитку на законних підставах (на підставі рішення та ордера) з 2000 року, тобто більше п'яти років, іншого власного житла не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У даному ж випадку правом на звернення за захистом свої прав, у разі їх порушення, невизнання чи оспорення, наділений лише мешканець гуртожитку, який на правових підставах, визначених законом, проживає у гуртожитку.

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 на законних підставах проживає лише в кімнаті АДРЕСА_1, право на яку ПрАТ «Сумбуд» не оспорює, належних та допустимих доказів наявності правових підстав (відповідне рішення чи ордер) заселення ОСОБА_1 в кімнату № АДРЕСА_2 останнім суду надано не було.

З урахування викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки його право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 ПрАТ «Сумбуд» не порушується та не оспорюється, про що свідчить рішення товариства від 25 квітня 2018 року про передачу вказаної кімнати у комунальну власність, а в частині вимог по кімнаті № АДРЕСА_2 - позивач не довів, що він на правових підставах, визначених законом, проживає у ній, тому має право на звернення до суду з позовом за захистом своїх прав.

В частині вирішення зустрічного позову, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду, оскільки ПрАТ «Сумбуд», як власник гуртожитку, відповідно до норм ст. ст. 319, 312, 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення ОСОБА_1 з приміщення кімнати № АДРЕСА_2 як особи, що користується приміщенням без достатньої правової підстави.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, через неправильне застосування норм матеріального права, підлягає зміні з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у позові з інших правових підстав.

В частині вирішення вимог зустрічного позову ПрАТ «Сумбуд» рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 листопада 2018 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко