ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що 26 квітня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0, згідно умов якого банк мав надати йому кредитні кошти в розмірі 55 000 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредиту. Крім того між сторонами було також укладено договір іпотеки № 53352 від 26 квітня 2007 року, а між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 111446 від 26 квітня 2007 року.

Вважає, що вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки банком не виконано свого обов`язку щодо видачі йому кредитних коштів за вказаним договором, крім того, на його думку, істотна умова укладеного договору, а саме порядок видачі та погашення кредиту, не відповідає вимогам законодавства України та Інструкції про касові операції в банках України, також посилається на те, що банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний кредитний договір ним було підписано під впливом обману з боку банку, оскільки перед укладанням договору банк свідомо не надав інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами і недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування, також сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки не відповідають фактичним встановленим у договорі розмірам.

Посилаючись на викладене, а також на те, що про порушення його прав йому стало відомо після отримання висновку аудитора, просить суд визнати недійсними з моменту укладання кредитний договір № 0 від 26 квітня 2007 року та договір іпотеки № 53352 від 26 квітня 2007 року, що укладені між ним та відповідачем, а також договір поруки № 111446 від 26 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що судом належним чином не було враховано висновку судово-економічної експертизи № 2298 від 09 серпня 2017 року, зокрема в частині відсутності документальних підтверджень видачі позивачу кредитних коштів, та належним чином своїх мотивів щодо відхилення висновків цієї експертизи не навів, також не надано оцінки доводам позивача щодо обману з боку відповідача в частині невідповідності відсоткової ставки по кредиту, що призвело до порушення його прав, через що вважає висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний кредитний договір містить усі істотні умови, а також інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, цей договір підписаний позивачем, тому сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі, позивач під час укладення договору не заявляв, що з ним не проведено переддоговірної роботи, що йому незрозумілі умови договору, а в подальшому виконував його умови, також позивачем не доведено, що під час укладення кредитного договору йому не була надана повна інформація щодо кредиту, та банком приховано сукупну вартість кредиту, у зв`язку із чим він не зміг оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах, тому суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору, і позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, при цьому, суд не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи, оскільки вважав його неповним, тому суд вважав, що відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Також, пред`являючи позовні вимоги щодо визнання договорів іпотеки та поруки, укладеного з іншою особою, недійсними, позивач виходив з того, що недійсність кредитного договору спричиняє недійсність забезпечувальних договорів, якими є договір іпотеки та договір поруки, проте позивач не вказав, які саме його права було порушено внаслідок укладання договору поруки, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 55 000 доларів США.

Відповідно до п. 1.2.2 договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26.04.2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідно угоди сторін. За п.1.3.1 договору за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування встановлена процентна ставка у розмірі 12,00% річних.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 0 від 26 червня 2007 містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін, він підписаний позивачем, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору), кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач під час укладення договору заперечень не заявляв, не зазначав, що з ним не проведено переддоговірної роботи, що йому незрозумілі умови договору, а в подальшому виконував його умови.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обґрунтовано відхилив висновок судово-економічної експертизи № 2298 від 09 серпня 2017 року, зокрема в частині відсутності документальних підтверджень видачі позивачу кредитних коштів, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору Банк зобов`язався надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 55 000 дол США. Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено надання кредитних коштів шляхом їх зарахування на поточний рахунок клієнта №5100 (т.1, а.с.10-14).

З виписки за рахунком №5100 вбачається, що грошові кошти зараховані на поточний рахунок позивача, що визначений умовами кредитного договору (т.1, а.с.95). Отже, з моменту зарахування коштів у загальному розмірі 55 000 дол. США на поточний рахунок клієнта №5100 банк вважається таким, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором №0 від 26 квітня 2007 року.

Посилання апелянта на те, що процента ставка за користування кредитом є більшою за ту, яка передбачена договором, оцінюється колегією суддів критично, оскільки судом першої інстанції належним чином встановлено, що у висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 2298 від 09 серпня 2017 року визначено розмір не процентної ставки за користування кредитом, а реальну проценту ставку, що є різними поняттями та включають в себе різний зміст, а тому і розмір їх є різним.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду у суді першої інстанції та зводяться до незгоди із висновками місцевого суду, викладених в рішенні, а тому не можуть бути належною підставою для скасування законного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: