РІШЕННЯ

іменем України

"28" листопада 2019 р. Справа № 145/453/19

Провадження № 2/145/387/2019

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Жикевич В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 17516,02 грн. за кредитними договорами від 29.09.2010 року та від 14.06.2010 року.

Позов обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору від 29.09.2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 24658,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28-09.2015 року.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 14.06.2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 4900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_2 його спадкоємець, на час смерті спадкодавця проживав разом із ним в АДРЕСА_1 , в шестимісячний строк від спадщини не відмовився, тобто прийняв спадщину, до складу якої входять кредитні зобов`язання позичальника і відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

15.07.2018 року до відповідача було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніякий дій не було виконано.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника за кредитним договором від 29.09.2010 року становить 13711,94 грн., за кредитним договором № б/н від 14.06.2010 року 3804,08 грн.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 29.03.2019 року дану заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що він спадщину після смерті ОСОБА_3 не приймав. ОСОБА_3 з 1999 року за адресою реєстрації не проживав, а постійно проживав в с. Тростянець Тиврівського району, де і похоронений.

Будинок, за адресою розташування якого був зареєстрований померлий, належить йому та його брату ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 06.05.1999 року. В даному будинку проживає він із своєю сім`єю. Його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в 2000 році розірвали шлюб в 2000 році. Після розірвання шлюбу батько з ними не проживав, однак реєстрацію свого місця проживання не скасував.

За змістом ст.2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання не впливає на право вибору особою фактичного місця проживання.

Майна, яке б могло увійти до складу спадщини, немає.

У відповіді на відзив ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.3 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року у справі № 336/3968/16-ц щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання заяви про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до кредитно-заставного договору від 29.09.2009 року предметом застави був автомобіль марки Geli MR7151A 2007 р.в.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити з підстав, викладених у заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_6 позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, а також подала заяву про застосування строків позовної давності, за якою стверджує, що позивач дізнався про смерть боржника ОСОБА_3 25.12.2013 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у березні 2013 року йому стало відомо, що він зареєстрований за тією ж адресою, що і був зареєстрований (але не проживав) боржник. З моменту перебігу позовної давності ( 25.12.2013 року) до моменту звернення позивачем до суду (07.02.2019 року) минуло шість років, а відтак, виходячи з положень ст. 256 ЦК України, строк позовної давності минув 25.12.2016 року.

Про долю автомобіля марки "Geli" стороні відповідача нічого невідомо, де він знаходиться відповідач не знає.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії").

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

29.09.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитно - заставний договір на 24658,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.09.2015 року.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 14.06.2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_3 не залишив, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 31.10.2018 року №58143848.

Згідно наданих стороною позивача розрахунків заборгованість за договором від 14.06.2010 року станом 10.01.2016 року склала по тілу кредиту 3804,08 грн., за кредитно - заставним договором від 29.09.2010 року станом на 20.07.2018 року - 13711,94 грн.

Про факт смерті ОСОБА_3 позивачу стало відомо 25.12.2013 року, що стверджується наданим позивачем до відзиву на позов знімком з екрану Банківського комплексу Єдина клієнтська база.

Відповідно до чинної на той час ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців

від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття

спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли

спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про

відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до

спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від

настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до

спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами

другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно наданих стороною позивача претензії кредитора до ОСОБА_3 , реєстру згрупованих поштових відправлень, відповідну претензію до Тиврівської державної нотаріальної контори позивач стверджує, що направив 19.02.2014 року.

Проте, згідно відповіді Тиврівської держнотконтори, що також надана стороною позивача та отримана ним 05.10.2014 року (згідно позовної заяви), відповідна претензія банку щодо боргів ОСОБА_3 датована 16.07.2014 року, в якій Тиврівська держнотконтора повідомила банк, що спадкова справа після його смерті не зареєстрована.

В подальшому, на підставі даної претензії спадкова справа після смерті ОСОБА_3 в Спадковому реєстрі зареєстрована нотаріусом не була, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 31.10.2019 року №58143846.

Відтак, переконливих доказів про пред`явлення вимоги до відповідача протягом шести місяців від дня, коли позивач дізнався про смерть боржника, суду не надано.

Крім того, згідно ст. 1282 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини і на на даний час) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Проте, позивачем не надано належних і допустимих доказів прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Так, заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач не подавав, що вбачається з вищевказаної інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 31.10.2019 року №58143846.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_2 із ним не проживав, що стверджується довідкою виконкому Тиврівської селищної ради від 08.04.2019 року, згідно якої, ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 , з дружиною ОСОБА_7 та дочкою - ОСОБА_8 ; Актом встановлення факту, за яким ОСОБА_3 не проживав за місцем реєстрації з 1999 року; довідкою виконкому Тростянецької сільської ради від 15.04.2019 року №250, згідно якої, ОСОБА_3 з жовтня 2005 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , захоронений на території сільської ради, поховання здійснювала ОСОБА_9 , а також показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_5 показала, що вона мати ОСОБА_11 , колишня дружина ОСОБА_3 . Шлюб із ОСОБА_3 було розірвано в листопаді 2000 року. Помер він у 2012 році. З 1999 року вони із ОСОБА_3 проживали окремо. Відтоді вона із ОСОБА_3 більше не жили разом. Вона залишилась проживати в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 переїхав проживати до іншої жінки ОСОБА_12 на АДРЕСА_3 , де проживав років 5. Потім, в 2005 році, він переїхав від ОСОБА_12 проживати до іншої жінки в с. Тростянець, де і помер.

Свідок ОСОБА_10 жителька АДРЕСА_4 ), АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , показала, що її сім`я проживає поряд із сім`єю ОСОБА_13 . В даному будинку вона народилась. ОСОБА_13 ОСОБА_14 проживає по Леонтовича (колишня АДРЕСА_4 15, в АДРЕСА_7 .Тиврів приблизно з 2-ох річного віку. Спочатку жив з батьками. Потім в 1999 році ОСОБА_3 виїхав з будинку по АДРЕСА_1 і дітей «на ноги» ставила матір - ОСОБА_5 . Певний період часу він проживав з іншою жінкою в смт. Тиврів, а потім переїхав в с.Тростянець, де у нього знову була інша жінка, там він помер і був похований. На його похорон їздив її батько, оскільки був із ним у добрих стосунках. Його рідні діти його не ховали.

Крім того, відповідно до договору дарування від 06.05.1999 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житловий будинок в АДРЕСА_4 той АДРЕСА_1 .

Сама по собі реєстрація боржника в даному будинку не стверджує факту його проживання в ньому на час смерті разом із ОСОБА_2 .

Відтак стверджувати про прийняття відповідачем спадщини після смерті ОСОБА_3 підстав не вбачається.

Слід вказати, що на підставі клопотання сторони відповідача, яке було вмотивоване тим, що відповідачу із відзиву на позов стало відомо про наявність у померлого автомобіля, ухвалою Тиврівського районного суду від 05.06.2019 року з Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області було витребувано інформацію про те, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу -автомобіля марки Geli MR7151A 2007 р.в.

Проте, даних про місцезнаходження даного транспортного засобу, хто наразі є його володільцем, суду не надано. Сторона відповідача стверджує, що про долю даного автомобіля відповідачу нічого невідомо.

Крім того, про факт смерті, як зазначалось вище, позивачу, в кожному разі стало відомо 25.12.2013 року, 30.03.2013 року позивачу стало відомо про місце реєстрації відповідача, що вбачається з наданої позивачем до відзиву на позов Заяви анкети відповідача, з даним позовом до суду позивач звернувся 14.03.2019 року, що стверджується поштовим конвертом, в якому надійшли матеріали позовної заяви.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доказів про те, що позивач не міг дізнатись про порушення свого права на протязі більше п`яти років, позивач не надав.

Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови «Про судове рішення» від 18.12.2009 N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин в позові слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 06 грудня 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повної копії судового рішення.

Суддя:Н. О. Кіосак