Справа № 302/758/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого: Собослой Г.Г.,

суддів: Джуга С.Д., Куштан Б.П.,

секретаря: Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 16 січня 2018 року у справі №302/758/17 (Головуючий: Цімбота В.І.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Келечинської сільської ради Міжгірського району, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Корбутяк І.В. про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_5, яка була головою дворогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, проте, відповідної державної реєстрації на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами при житті не здійснила.

Станом на день смерті матері ОСОБА_5 у вищезазначеному житловому будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований.

Батько - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3

При житті, 17 жовтня 2005 року мати позивача склала заповіт, за яким житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Закарпатської області та все інше майно, яке на день смерті буде належати їй і на яке вона по закону буде мати право, земельну ділянку площею 0,45 га в ур.«Біля хати», «Долинки», земельну частку (пай), яка належала їй згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) в кількості 0,25 га і знаходиться в урочищі «Хаємка» заповіла позивачу ОСОБА_1, жительці АДРЕСА_1.

Позивач прийняла спадщину після смерті матері у відповідності до ст.1269 ЦК України шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Міжгірсьткого районного нотаріального округу Корбутяк І.В.. При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 позивачу було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно. Відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок вказаний будинок був побудований у 1970 році і загальна площа будинку становить 49,20 кв.м., а згідно Звіту про оцінку житлового будинку вартість становить 41 575,00 грн..

Згідно висновку відділу містобудування та архітектури Міжгірської РДА від 10.08.2017 року №08/27 даний будинок розташований в межах населеного пункту АДРЕСА_1 та затвердженого генплану, не входить в зони обмежень та обтяжень містобудівного характеру, будинок являє собою одноповерхову будівлю зведену в 70-х роках минулого століття, загальний технічний стан задовільний потребує поточного ремонту і є придатним для проживання. У плані забудови земельної ділянки грубих порушень діючих норм і правил не встановленою. В архіві головного архітектора будівельний паспорт на даний житловий будинок не виявлено.

Земельна ділянка площею 0,1799 га для обслуговування житлового будинку, на якій розташований даний житловий будинок приватизовано і на даний час знаходиться у приватній власності позивача на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2016 року №157, виданому приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Корбутяк І.В..

Із посиланням на вимоги ст.328 ч.2, ст.ст.392, 1216, 1218 ЦК України ОСОБА_1 просила визнати за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Закарпатської області в порядку спадкування за заповітом матері - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 актовий запис №7.

У листопаді 2017 року ОСОБА_7 звернулася в суд із позовом до Келечинської сільської ради, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Корбутяк І.В. про визнання права на спадкове майно, мотивуючи тим, що її батько - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку майна. Після смерті батька, її мати, як спадкоємець першої черги померлого батька і яка проживала в даному житловому будинку, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто прийняла спадщину у порядку ст.ст.529, 549 ЦК України (1963 р.). Разом з мамою, що також є спадкоємцями першої черги у рівних частках, вважаються, що прийняли спадщину після смерті батьки і вони з сестрою ОСОБА_1, які на момент смерті батька ще були неповнолітніми і проживали разом з батьками - матір'ю. Після смерті батька частка матері у житловому будинку складала ј частину (з врахуванням належної їй Ѕ частки у спільній сумісній власності та 1/6 частки набутої у порядку спадкування за законом після смерті батька).

Мати ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4

При житті, 17 жовтня 2005 року мати позивача склала заповіт, за яким житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та все інше майно, яке на день смерті буде належати їй і на яке вона по закону буде мати право, земельну ділянку площею 0,45 га в ур.«Біля хати», «Долинки», земельну частку (пай), яка належала їй згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) в кількості 0,25 га і знаходиться в урочищі «Хаємка» заповіла ОСОБА_1, а іншу частину майна, а саме: 0,15 га земельної ділянки у с.Келечин, в ур.«Попівська загорода» та 0,25 га земельної частки (паю) у ур.«Хаємка» с.Келечин заповідала на її користь.

При складанні заповіту спадкодавцем не було враховано, що їй згідно з законом належить тільки ј частки житлового будинку, оскільки решта часток житлового будинку є успадкованими після смерті батька у 1967 році. Після смерті матері ОСОБА_7 та ОСОБА_1 16 листопада 2012 року у встановлений законом шестимісячний термін звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини і за результатами розгляду заяви на частину майна були видані свідоцтва про право на спадщину. Стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно та рекомендовано звернутися до суду.

Вважає, що у встановленому порядку набула право на 1/6 частку спадкового майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/6 частку земельної ділянки наданої для обслуговування цього будинку, так як ОСОБА_5 могла скласти розпорядження тільки щодо належного їй майна і станом на момент смерті їй, як спадкодавцеві належали майнові права тільки на частину цього будинку.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_7 просила визнати право спільної часткової власності з визначенням частки 1/6 на житловий будинок з надвірними господарськими спорудами АДРЕСА_1, Міжгірського району, Закарпатської області та право спільної часткової власності на 1/6 частину земельної ділянки, що складає площу 0,0299 га наданої для будівництва та обслуговування цього житлового будинку.

Ухвалою Міжгірського районного суду від 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 до Келечинської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно та позов ОСОБА_7 до Келечинської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно об'єднане в одне провадження.

Рішенням Міжгірського районного суду від 16 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1

У решті вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування даної частини будинку АДРЕСА_1

У решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції адвокат ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування рішення суду у частині незадоволення їх позовних вимог згідно первісного позову та у частині задоволеного частково зустрічного позову ОСОБА_7, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, не відповідає фактичним обставинам справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8, який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

При постановленні рішення суд першої інстанції із посиланням на вимоги ст.ст.524, 529, 535 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст.1216, 1218 ЦК України констатував, що після смерті ОСОБА_6 у травні 1967 року його частку в рівних долях успадкували ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і ОСОБА_7, як доньки померлого, тобто по 1/6 частки. Станом на день смерті матері як ОСОБА_1 так іОСОБА_7 навіть при наявності заповіту має право спадкувати обов'язкову частку у спадщині, а тому вимоги ОСОБА_7 є підставними в частині визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, але без визначення реальної частини земельної ділянки необхідної для обслуговування будівлі, до реального поділу часток між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (ст.124 ЦК України).

Із даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись із наступних підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, яка мешкала в АДРЕСА_1 і була головою дворогосподарства і на день її смерті у житловому будинку ніхто не проживав та не був зареєстрований.

При житті, 17 жовтня 2005 року ОСОБА_5 склала заповіт за яким житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, все майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, а також земельна ділянка в кількості 0,45 га знаходиться в ур.«Біля хати», «Долинки», земельну частку (пай) в кількості 0,25 га і знаходиться в ур.«Хаємка» заповіла своїй доньці - ОСОБА_1, жительці АДРЕСА_1, Закарпатської області, а 0,15 га земельної ділянки, яка розташована в с.Келечин, в ур.«Попівська загорода», а також 0,25 га земельної частки (паю), яка знаходиться в ур.«Хаємка» заповіла своїй доньці - ОСОБА_7, яка проживає в АДРЕСА_2

Батько ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5

Будинок за АДРЕСА_1 побудований у 1959 році під час шлюбу батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 На час смерті батька ОСОБА_6, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_7 були неповнолітні.

Згідно даних погосподарського обліку Келечинської сільської ради дворогосподарство, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,Закарпатської області відноситься до дворогосподарства - колгоспний двір.

Згідно представлення та довідки від 26 квітня 1982 року, виданого колгоспом «Заповіт Ілліча» - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 була членом колгоспу з 01 квітня 1953 року, що стверджується також трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_1, в якій зазначено рік вступу в члени колгоспу є 1953 рік.

Книги погосподарського обліку за 1970-1974 року в сільській раді відсутні, що стверджується листом Келечинської сільської ради від 06.12.2017 року №131.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та ст.123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбано до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до даних погосподарського обліку Келечинської сільської ради, які наявні в матеріалах справи станом з 1986 і на 1991 року у дворогосподарстві була зареєстрована лише ОСОБА_5.

Таким чином, виходячи і доказів, які містяться в матеріалах справи, стверджується, що дворогосподарство АДРЕСА_1,було колгоспним двором і спадщина на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 відповідно до вимог діючого на той час цивільного законодавства на належну йому частку житлового будинку не відкривалася.

До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялася і майно колгоспного двору спадкувалося тільки у разі смерті останнього члена колгоспного двору. Даний порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору із цих підстав до 01 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мали місце до цієї дати, частка в майні двору, належала особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Сторонами не заперечується, що у 80-х роках минулого століття ними побудовано нові будинки, вийшли заміж, мають дітей і до введення в дію Закону України «Про власність» останнім членом колгоспного двору була їх мати - ОСОБА_5, яка у подальшому розпорядилася належним їй майном, шляхом складання заповіту на користь своїх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісті заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладені у п.19 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» той зі спадкоємці, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживали разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той із спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв її.

На день смерті ОСОБА_5 її донька ОСОБА_7 не проживала постійно разом із спадкодавцем і у заяві поданої до нотаріуса 16 листопада 2012 року, приймаючи спадщину за заповітом, зазначено, що зі змістом заповіту ознайомлена, зміст ст.1241 ЦК України їй нотаріусом роз'яснено і приймає спадщину за заповітом, а не за законом.

ОСОБА_7 не заявляла своє право на обов'язкову частку в спадкуванні, таке право та відповідні наслідки їй були роз'яснені при поданні заяви про прийняття спадщини за заповітом до майна матері, була ознайомлена нотаріусом з нормами статті 1241 ЦК України, яка регламентує вказане право, нею не подавалося жодного належного та допустимого доказу того, що заповідана їй частка спадщини згідно заповіту, складеного її матір'ю ОСОБА_5, є меншою від належної їй обов'язкової частки і має право на пред'явлення даного позову.

При постановленні рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене та не врахував також те, що право власності на спадщину - земельну ділянку площею 0,1799 га для будівництва та обслуговування житлового будинку належить ОСОБА_1 на праві приватної власності у порядку спадкування за заповітом до майна померлої ОСОБА_5 та посвідчується свідоцтвом про право на спадщину від 25 лютого 2016 року, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.03.2016 року №54517901 і підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7

Разом з тим, позовна вимога ОСОБА_1 підлягає задоволенню із наступних підстав.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що обов'язок подання заяви про прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживає постійно із спадкодавцем.

Разом з тим, ОСОБА_1 не проживала постійно із спадкодавцем, вона прийняла спадщину по заповіту звернувшись із заявою про прийняття спадщини на житловий будинокАДРЕСА_1, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно.

Спадковим майном, право власності на яке просить визнати ОСОБА_1 є будинокАДРЕСА_1 право власності на який за життя ОСОБА_5 не зареєструвала.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалося до набрання чинності ЦК України наступними підзаконними нормативними актами, а саме: Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгосп від 13 грудня 1995 року №56; Тимчасове положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (із подальшими змінами).

Ці нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, хоча виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року ч.3 ст.3 передбачає права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визначаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення права діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Погосподарські книги були особливою формою статистичного обліку, що здійснювалися в Українській РСР із 1979 року.

На виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно копії погосподарських книг за період із 1974 по 2015 рік вбачається, що будинок №183 побудований у 1959 році за ОСОБА_5 був закріплений особовий рахунок, свідоцтво про право власності на нього не видавалося.

Належність на праві власності померлій ОСОБА_5 спірного будинковолодіння не заперечується сторонами, у тому числі і органом місцевого самоврядування.

Згідно висновку відділу містобудування та архітектури Міжгірської РДА від 10.08.2017 року №08/27с житловий будинок розташований в межах населеного пункту АДРЕСА_1 Келечинської сільської ради та затвердженого генплану. Будівля не входить в зони обмежень та обтяжень, містобудівного характеру, являє собою одноповерхову будівлю, загальний технічний стан будинку задовільний, потребує поточного ремонту і є придатним для проживання. В плані забудови земельної ділянки грубих порушень діючих норм і правил не встановлено. В архіві головного архітектора будівельний паспорт на даний житловий будинок не виявлено.

Земельна ділянка площею 0,1799 га для обслуговування житлового будинку, на якій розташований даний житловий будинок, приватизована і на даний час знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2016 року №157 виданого приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Корбутяк І.В.

Факт належності померлій ОСОБА_5 на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1, знайшов своє підтвердження незалежно від дотримання процедури реєстрації такого права, яка засвідчує лише офіційне визнання і підтвердження державою наявності в особи цього права.

Аналогічних правових висновків щодо моменту набуття права власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2012 року справа №6-54цс12.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасування із ухваленням нового рішення відповідно до п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити, а у позовних вимогах ОСОБА_7 слід відмовити із визначених підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду від 16 січня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,Закарпатської області в порядку спадкування за заповітом матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У зустрічному позові ОСОБА_7 відмовити.

Постанова набирає законної сил и з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой