Провадження № 22-ц/801/331/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуСправа № 127/12816/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Оніщука В.В., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Венгрин О.О., у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст якого складено 14 грудня 2018 року,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2010 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, про що складено відповідний запис № 79. З січня 2018 року вони разом не проживають, не підтримують шлюбних відносин, спільним побутом не пов'язані, їх шлюб носить формальних характер, тому примирення між ними не можливе. Дітей від шлюбу у них не має, спільне життя з відповідачем не склалось.

Посилаючись на зазначені обставини та, що подальше спільне подружнє життя із збереження сім'ї неможливе, просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2018 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, зареєстрований 23 січня 2010 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, актовим записом № 79.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що неповнолітніх дітей у сторін немає, сторони не проживають разом з квітня 2018 року, примирення між сторонами не відбулось; позивач наполягала на розірванні шлюбу та категорично заперечувала щодо надання строку на примирення. Суд дійшов висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, фактичні взаємини подружжя вказують на те, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позовні вимоги є обгрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд проігнорував його заяву про надання строку для примирення, відтак не вчинив жодних дій спрямованих на примирення сторін по справі, тому було порушено його право на захист сімейних відносин державою.

У серпні 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим, ухвалене з правильним застосуванням норм процесуального права, а апеляційна скарга висновків суду не спростовує. Подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, а тому розірвання шлюбу відповідає її дійсній волі.

Указувала, що вона звернулась до суду 29 травня 2018 року і до моменту винесення рішення судом першої інстанції пройшло більше півроку, за вказаний період сторони не дійшли примирення, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у клопотанні та не надав строк на примирення не заслуговують на увагу.

У судове засідання ОСОБА_4 не з?явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість прибути у судове засідання через погане самопочуття.

Колегія суддів, розглянувши подане клопотання, вважає причини неявки відповідача у судове засідання неповажними, оскільки ним не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, а тому вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності.

ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, зазначила, що відповідач переслідує її, вчиняє щодо неї насильство, у зв?язку з чим вона змушена проходити психологічну реабілітацію.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2018 року відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 січня 2010 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, про що складено відповідний актовий запис № 79 (а.с. 20).

Звертаючись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_3 зазначила, що з січня 2018 року сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують.

Відповідач зраджував їй за час спільного проживання, не бажав мати дітей, тому їх шлюб носить формальний характер.

14 серпня 2018 року ОСОБА_3 подала заяву до Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Київ щодо протиправних дій ОСОБА_4 (а.с. 126-131).

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до положень статті 56 СК України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України).

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Установивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, урахувавши конституційні права особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується з розірванням із позивачем шлюбу, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.

Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові ОСОБА_3, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

У суді першої інстанції позивач наполягала на розірванні шлюбу, оскільки шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує з січня 2018 року, спільно не проживають, дітей не мають, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально і суперечить її інтересам, чим висловила своє небажання зберегти цей шлюб.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вжив заходів спрямованих для примирення сторін, оскільки з письмових пояснень позивача по справі слідує, що у подружжя виникли труднощі у відносинах починаючи ще з 2013 року, для вирішення яких пожружжя зверталося до медіації та психологів. Однак на даний час позивач категорично відмовляється від примирення з відповідачем, посилаючись на психологічний тиск на неї, як основну причину розірвання шлюбу між ними.

Посилання заявника на недоведеність позовних вимог також не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки, враховуючи правову особливість справ про розірвання шлюбу, намір одного з подружжя припинити шлюбні відносини вже є підставою для розірвання шлюбу.

Із системного правового аналізу наведених правових норм слідує, що небажання збереження шлюбу не потребує доведенню відповідними доказами, оскільки це є правом особи припинити шлюбні відносини, а суд, розглядаючи такий спір, повинен лише встановити фактичні взаємини подружжя, причини подання позову, наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя, і за умови встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, ухвалити рішення про розірвання шлюбу, вимоги про що і були виконані судом першої інстанції.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером правовідносин, застосував норму матеріального права, що підлягає застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2018 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на відповідача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С. К. Медвецький

Судді: Підпис В. В. Оніщук

Підпис С. Г. Копаничук

Згідно з оригіналом

Головуючий С. К. Медвецький