Номер провадження: 22-ц/813/7380/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника Суворовської РА ОМР Козловської-Дехтяренко В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради видати ордер на житлове приміщення та укласти договір найму житлового приміщення,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Суворовська РА ОМР) про визнання права користування житловим приміщенням, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання Суворовську РА ОМР видати ордер на житлове приміщення та укласти договір найму вказаного житлового приміщення, а також стягнення з відповідача судових витрат.

Позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вона, починаючи з 2000 року з дозволу матері ОСОБА_5 та брата ОСОБА_6 , постійно проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, але позивачка ОСОБА_3 в квартирі не була зареєстрована.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивачки - ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_5 .

Після смерті матері та брата позивачка ОСОБА_3 продовжує проживати в квартирі за вищевказаною адресою, виконує всі передбачені договором найму обов`язки щодо квартирної плати, отримує кореспонденцію, обслуговується в поліклініці за місцем проживання.

При житті, матір позивачки ОСОБА_3 не встигла зареєструвати її місце проживання в спірній квартирі. На теперішній час позивачка позбавлена можливості укласти договір найму з відповідачем, оскільки не зареєстрована у вказаній квартирі, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.10.2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного судового рішення, та постановлення нового, якимзадовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.06.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.10.2016 року було залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду України від 17.07.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06.06.2017 року скасовано, і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.35-39).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.08.2019 року справу було прийнято до провадження колегією суддів, під головуванням судді Сегеди С.М., та призначено справу до розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за життя матері та брата, позивачка ОСОБА_3 не була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї, а тому законних підстав для проживання позивачки ОСОБА_3 у спірній квартирі, як і в задоволенні її позовних вимог, матеріали справи не містять.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ордеру від 08.05.1995 року, який виданий Житлово-комунальним відділом Одеського сталепрокатного заводу імені Дзержинського, матері позивачки - ОСОБА_5 надано право на вселення в кімнату АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.8).

Крім того у відповідності до ордеру від 25.11.1998 року, який виданий Житлово-комунальним відділом Одеського сталепрокатного заводу імені Дзержинського, брату позивачки - ОСОБА_6 було надано право на вселення в кімнату АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.9).

За змістом ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Члена сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмових квитанцій, позивачка ОСОБА_3 оплачує житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.61-71,74-75).

Таким чином, апеляційним судом з`ясовано, що право користування жилим приміщенням позивачки ОСОБА_3 виникло зі згоди всіх членів сім`ї, які в законному порядку займають це жиле приміщення і яке є їх постійним місцем проживання і реєстрації. ОСОБА_3 , тривалий час користується цим жилим приміщенням, вела з його наймачами спільне господарство.

Тобто, відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому законом порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст. 64 ЖК Української РСР, а тому право на проживання у жилому приміщенні може бути визнано лише за особами, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Крім того, ст. 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті З ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у порушення вимог статей 212-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року, на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, те, що позивачка ОСОБА_3 була членом сім`ї своєї матері ОСОБА_5 , продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує усі комунальні послуги, отримувала кореспонденцію, вела листування з органами державної влади, також за указаним місцем проживання обслуговується у поліклініці.

Не перевірив суд також доводів позивачки про те, що місцем її реєстрації є комунальна установа «Одеський міський центр обліку бездомних громадян», яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, будинок № 7, і не дав їм належної оцінки, та не навів підстав та мотивів відхилення зазначених доводів.

Рішення суду першої інстанції, яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції, про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 з тих підстав, що ОСОБА_3 не була зареєстрована у спірній квартирі, тому не набула права для проживання у ній, без перевірки доводів позивачки про її постійне проживання з дозволу її матері у спірній квартирі як члена сім`ї та набуття нею таким чином законного права користування спірним житлом, є незаконним і безпідставним.

Саме такі правові позиції були зазначені в постанові Верховного Суду України від 17.07.2019 року, яка була прийнята за касаційною скаргою ОСОБА_3 , та якою було скасовано ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06.06.2017 року і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.35-39).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Суворовську РА ОМР укласти договір найму вказаного житлового приміщення з ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Проте, що стосується позовних вимог про зобов`язання Суворовської РА ОМР видати ордер на житлове приміщення на ім`я ОСОБА_3 , то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачка ОСОБА_3 з 2000 року по теперішній час постійно проживає з дозволу її матері та брата, тобто членів сім`ї, за спірною адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, у відповідності до ст. 58 ЖК Української РСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Аналогічним чином регулюються питання щодо вселення в гуртожиток, на підставі ордера на жилу площу в гуртожитку, у відповідності до ст. 129 ЖК Української РСР.

При цьому колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги письмовий Акт від 10.05.2015 року, згідно якого місце проживання позивачки ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 , (а.с.46), у період з 2000 року по час складання Акту.

Таким чином, оскільки позивачка ОСОБА_3 вже фактично 19 років проживає у спірній квартирі з дозволу членів її сім`ї, видача їй ордеру для вселення є безпідставним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково та визнати за нею право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Суворовську РА ОМР укласти договір найму вказаного житлового приміщення з ОСОБА_3 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути із Суворовської РА ОМР на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у сумі 487,20 грн., а також - за подання апеляційної скарги у сумі 730,80 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2016 року скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти договір найму вказаного житлового приміщення з ОСОБА_3 .

Стягнути із Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , сплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 колпійок).

Судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги у сумі 730,80 грн. (сімсот тридцять гривень 80 копійок), стягнути із Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на користь держави, за наступними реквізитами:

Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38016923

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - UA6080031

Код класифікації доходів бюджету - 22030101

Призначення платежу - *;101;

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра