Справа № 2-513/2012
Провадження № 22-ц/810/653/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, вересня місяця, 18-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Єрмакова Ю.В., за участю секретаря судового засідання Сінько А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до Свердловського міського суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права на земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначила, що 13.08.2007 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі - продажу нею у відповідача були придбані дві нежитлові будівлі складу площею 371,9 м.кв. та 184,8м.кв., в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, право власності на які були зареєстровані за нею в Свердловському МБТІ 14.09.2007 року. Відповідно до договорів, об`єкти нерухомості знаходяться на земельній ділянці, що належать відповідачу на праві власності. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, що знаходилась, на дату угоди - 13.07.2007 року у власності ОСОБА_2 , яка занята будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та яка є необхідною для обслуговування вказаних будівель; визнати частково недійсним державний акт на право власності ОСОБА_2 , вилучивши частину земельної ділянки в розмірах яка занята будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та яка є необхідною для обслуговування вказаних будівель; призначити по справі судову будівельно- технічну експертизу. Ухвалою Свердловського міського суду Луганської області від 10 листопада 2011 року по справі було призначено судову будівельно - технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Луганського відділення Донецького НДІ судових експертиз. Згідно висновку будівельно - технічної експертизи № 2552/23 від 20 лютого 2012 року: «… Установлено, что здания, принадлежащие как истцу так и ответчику, расположены на земельном участке по АДРЕСА_1 с нарушением требований п.3.22 и таблицы №1 приложения 3.1 (обязательное) ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы), так же при обследовании установлено, что часть строений истца выходит за границы данного земельного участка, указанные в Государственном акте на право частной собственности на землю от 03.04.2000г. (л.д.100), кроме того отсутствует долевая собственность с указанием долей между участниками процесса на указанный земельный участок, поэтому определить площадь земельного участка истца необходимую для обслуживания зданий с учетом площади застройки, не представляется возможным». Рішенням Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на земельну ділянку, визнання частково недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку було відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2012 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання по судовим витратам. Призначити по справі додаткову судово - будівельну експертизу. Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 11 жовтня 2012 року по справі призначено повторну судову будівельно - технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Луганського відділення Донецького НДІ судових експертиз. Згідно висновку додаткової судової будівельно - технічної експертизи № 2593/23 від 20 лютого 2013 року: «Согласно п. З.13 ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы) расстояние между жилыми зданиями, жилыми и общественными, а также между производственными зданиями следует принимать на основе расчетов инсоляции и освещенности в соответствии с установленными нормами и противопожарными требованиями. В соответствии с примечанием 2 п.З. 13 ДБН 360- 92** (п.2 нормативной литературы) при различных требованиях (противопожарных, санитарно- гигиенических и др.) к минимально допустимым расстояниям между зданиями и сооружениями при проектировании следует принимать величины, которые являются крупнейшими из них. В соответствии п.3.22 ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы) к жилым и общественным зданиям следует предусматривать проезды шириной 3,5м на расстоянии не ближе 5м от стен, пригодные для проезда пожарных машин. Согласно п.3.25* ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы) противопожарные разрывы между домами или отдельно стоящими хозяйственными постройками в соответствии со степенью их огнестойкости, а также удаленность емкостей горючей жидкости на приусадебном участке (при отоплении домов жидким топливом) следует принимать в соответствии с противопожарными требованиями (приложение 3.1). В соответствии с приложением Д (справочное) ДБН В.1.1.7-2002 (п.3 нормативной литературы) здания истца и ответчика относятся к третьей степени огнестойкости, потому расстояние между зданиями согласно таблицы №1 приложения З.1 (обязательное) ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы) должно составлять 8м. Существующие расстояния, указанные в приложении №2 к данному заключению не соответствуют требованиям, указанным в ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы). С учетом расположения строений, сооружений, ОСОБА_3 и ОСОБА_1 раздел земельного участка по адресу: АДРЕСА_1 и АДРЕСА_2 технически возможен, но с отступлением и нарушением вышеуказанных требовании ДБН 360-92** (п.2 нормативной литературы) и п. 1в ст. 81 Земельного кодекса Украины (п.4 нормативной литературы): «Граждане Украины приобретают право собственности на земельные участки на основании приватизации земельных участков, которые были ранее предоставлены им в пользование», согласно Государственного акта на право частной собственности на землю от 03.04.2000г. (л.д. 100), указанный земельный участок принадлежит ответчику ОСОБА_3 . Таким образом, на рассмотрение суда предлагается вариант раздела земельного участка по адресу: АДРЕСА_1 и АДРЕСА_2 с учетом геометрических размеров земельного участка и расположения строений, сооружений, ОСОБА_3 , и ОСОБА_1 по которому: ОСОБА_1 выделяется в конкретное пользование земельный участок №1 площадью 760м2 , в соответствии с границами земельного участка согласно Государственного акта на право частной собственности на землю от 03.04.2000г. (л.д. 100) или 769 м2 в соответствии с фактическими границами земельного участка. ОСОБА_3 выделяется в конкретное пользование земельный участок №2 площадью 453м2, в соответствии с границами земельного участка, согласно Государственного акта на право частной собственности на землю от 03.04.2000г. (л.д.100) и в соответствии с фактическими границами земельного участка; план земельного участка с предлагаемым порядком раздела, при веден в Приложении № 1 к данному заключению.»

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2012 року було змінено. Суд вирішив скасувати рішення Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2012 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову щодо визнання права власності на земельну ділянку та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 760 квадратних метрів, що зайнята будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 і є необхідною для їх обслуговування відповідно додатку № 1 до висновку додаткової будівельно - технічної експертизи № 2593/23 від 20.02.2013 року та яка на 13.08.2007 року перебувала у власності ОСОБА_2 відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 29 березня 2006 року серія АБ № 463473. В решті рішення суду залишено без змін. Не погодившись з таким рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2013 року та ухвалити по справі нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Луганської області від 23 травня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 23 жовтня 2013 року зазначену цивільну справу призначено до апеляційного розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 грудня 2013 року по цивільній справі було призначено повторну судову будівельно - технічну експертизу. Проведення експертизи було доручено експертам Харківського науково - дослідницького інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України. Згідно висновку судової земельно - технічної експертизи Харківського науково - дослідницького інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України № 4371 від 23 липня 2014 року: «1. Розмір земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_2 , під розташованими на ній нежитловими приміщеннями, за даними плану зіставлення фактичних меж земельної ділянки, який виконано ТОВ «Емпайєр» та меж за Державним актом на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , який виконано ТОВ «Емпайєр» у січні 2011 року: -складу, зазначеного в плані під літ. «В» - 214кв.м; -складу, зазначеного в плані під літ. "АДРЕСА_2" - 198 кв.м. Визначити площі забудови нежитлових приміщень "В" та "АДРЕСА_2" на момент переходу права власності до ОСОБА_1 на будівлі, розташовані на земельній ділянці І по АДРЕСА_3 , тобто на 30.08.2007 - не надається можливим з причин, вказаних у дослідженні. 2. Визначити розмір земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , яка необхідна для обслуговування та улаштування проїзду (проходу) до нежитлових приміщень літ. "В" та літ. Т", розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , з урахуванням неможливості визначити площі забудови на момент переходу права власності до ОСОБА_1 на ці будівлі, тобто на 30.08.2007- не уявляється можливим з причин, вказаних у дослідженні.»

Супровідним листом від 30 липня 2019 року справу було направлено до Апеляційного суду Луганської області та 31 липня 2019 року головою ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області справа була передана для подальшого розгляду до Луганського апеляційного суду згідно Акту № 2 від 31.07.2019 року. Ухвалою Луганського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року було поновлено апеляційне провадження у справі № 2-513/2012 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2019 року, вжито заходів для повідомлення учасників процесу. Оскільки з матеріалів справи вбачалось, що останньою відомою адресаю місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 є в районі проведення Операції Об`єднаних Сил (то того АТО), то з метою забезпечення рівності сторін в судовому процесі, а також для дотримання вимог процесуального законодавства щодо належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, ухвалою Луганського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року було витребувано у Міністерства Соціальної політики України з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості щодо фактичного місця проживання чи перебування та адреси, за якою із внутрішньо переміщеною особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції та номера телефону щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 (т.3 а.с.32-33). Згідно відповіді Міністерства соціальної політики України від 30.08.2019 року станом на 28 серпня 2019 року в ЄІБД ВПО міститься інформація щодо, у т.ч.: ОСОБА_2 , з 25 липня 2016 року перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні соціального захисту населення Київського району м. Харків, фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_1 , з 28 серпня 2017 року перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні соціального захисту населення м. Миргород Полтавської області, фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 (а.с.37). Відповідно до зворотнього рекомендованого повідомлення про вручення поштових відправлень, адресати за вказаними адресами відсутні. За таких обставин учасники справи про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені у порядку, що є передбачений положеннями ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Луганського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року (а.с.36).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, судова колегія приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12,81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , Свердловський міський суд Луганської області в своєму рішенні від 13 червня 2012 року зазначив, що з нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 13.08.2007 року, укладеними між сторонами, як фізичними особами, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила нежитлові будівлі в АДРЕСА_1 площею 371.9 м.кв. та АДРЕСА_2, площею 184.8 м.кв., які розташовані на земельній ділянці площею 0.1213 га. При цьому частини 2 та 3 пункту 7 договорів передбачають, що покупцю відомо, що земельна ділянка, на якій розташовані нежитлові будівлі, знаходиться у власності продавця, та сторонам роз`яснено, що протягом 2 місяців вони зобов`язані оформити право користування земельними ділянками, на якій розташовані будівлі, у відповідності з чинним законодавством (а.с.8,10, 11,12). 14.09.2007 року зазначені об`єкти нерухомості були зареєстровані в реєстрі права власності на нерухоме майно за позивачкою (а.с.9,13). На виконання зазначених пунктів договорів, сторонами, як фізичними особами-підприємцями, 29.10.2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0.1213 га. по АДРЕСА_3 , на якій знаходяться об`єкти нерухомості, що належать позивачці на підставі зазначених договорів купівлі-продажу (а.с.37- 40). Рішенням господарського суду Луганської області від 20.05.2010 року, частково скасованим постановою Луганського апеляційного господарського суду від 20 липня 2010 року, вказаний договір було розірвано в зв`язку з порушенням позивачкою умов здійснення орендної плати (а.с.23-29). Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що між сторонами існує спір щодо права власності на земельну ділянку, по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на якій розташовані придбані позивачкою нежитлові будівлі. Зазначені правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЗК України. Як вбачається з Державного акту про право власності на змелю № НОМЕР_2 , позивачу на підставі рішення Свердловської міської ради від 03.11.1999 року № 439 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0.1213 га, розташована по АДРЕСА_3 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, з визначеними межами земельної ділянки (а.с.55). Державним актом від 29.03.2006 року відповідачу передана у приватну власність таж земельна ділянка по АДРЕСА_3 площею 0.1213 га, але для розміщення малих архітектурних форм, будівництва та обслуговування підсобних приміщень, з тими ж межами земельної ділянки (а.с.100). Згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25.05.2009 року позивачці передана у приватну власність земельна ділянка площею 0.0269 га для роздрібної торгівлі та комерційних послуг - будівництва та обслуговування магазину, по АДРЕСА_6, яка є суміжною з земельною ділянкою по АДРЕСА_3 (а.с.111). Рішенням Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом об`єкта від 14.02.2007 року, були прийняті в експлуатацію будівлі складу по АДРЕСА_3 (а.с.74-76), та рішенням виконкому Свердловської міської ради № 139 від 17.04.2007 року було вирішено оформити за відповідачем право власності на будівлі, по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 ». (а.с.77).

Як вбачається з відповіді заступника міського голови м. Свердловська та управління Держкомзему у м. Свердловську, земельні ділянки для будівництва та обслуговування будівель по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 у встановленому порядку не надавались (а.с.140, 141).

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 2552/23, будівлі, що належіть позивачу і відповідачу, знаходяться на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , розташовані з порушенням вимог п. 3.22 та таблиці № 1 додатку 3.1 ДБН 360-92 , оскільки при дослідженні встановлено, що частина будівель позивача виходять за межі даної земельної ділянки, вказані в Державному акті на право приватної власності на землю (а.с.154-158).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично будівлі позивачки, придбані нею у приватну власність на підставі договорів купівлі-продажу від 13.08.2007 року, знаходяться по АДРЕСА_3 , оскільки землі для їх будівництва та обслуговування у встановленому порядку не виділялась. Будівлі побудовані з порушенням меж земельної ділянки, визначених Державним актом про право приватної власності і знову-таки, ці питання у встановленому порядку щодо можливості виділення самозахваченої під час будівництва землі, не вирішувалось. Також, експерт прийшов до висновку щодо неможливості надання висновку з питань якою повинна бути мінімальна площа технічної зони обслуговування будівель 2 «в» та АДРЕСА_2, відповідно до існуючих норм земельного законодавства та якою повинна бути мінімальна площа земельної ділянки, що знаходиться під належними позивачці будівлями, та площа земельної ділянки, що необхідна для обслуговування цих будівель, відповідно до існуючих технічних норм та норм земельного законодавства, оскільки в проекті землеустрою площа земельної ділянки по АДРЕСА_3 складає 1213 м.кв ., в інвентаризаційних справах МЕТІ - 1240 м.кв., в інструментальній зйомці - 1221 м.кв.; розміри земельної ділянки по периметру та розміри будівель і споруд, вказані в матеріалах МБТІ не відповідають розмірам, вказаним в інструментальній зйомці; будівлі і споруди, вказані в інвентаризаційних справах МБТІ не відповідають будівлям, приведеним в інструментальній зйомці; в інвентаризаційних справах МБТІ відсутні ескізи земельної ділянки АДРЕСА_3. Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо неможливості визначення площі та розміру земельної ділянки, яка знаходилась під будівлями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на момент укладання угод купівлі-продажу та яка є необхідною для їх обслуговування, оскільки позивачка, всупереч вимогам ст.. 10, 60, 61 ЦПК України не надала суду належних доказів своїх вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, при оцінці доказів по справі вірно визначив їх належність та допустимість та дав оцінки усієї їх сукупності у їх взаємовідношенні, не допустивши при цьому таких порушень правил оцінки доказів, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення.

Що ж доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують. В ухвалі від 12 вересня 2013 року ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не обговорив питання призначення повторної експертизи, залишив поза увагою, що предметом даного спору є визначення розміру земельної ділянки, яка зайнята нежитловими приміщеннями та яка необхідна для їх обслуговування, не з`ясував обставини. Пленум Верховного Суду України у пункті 18-1 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 роз`яснив, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. У висновку будівельно-технічної експертизи від 28 листопада 2011 року, проведеної Луганським відділенням ДНІІСЕ на підставі ухвали Свердловського міського суду Луганської області від 10 листопада 2011 року, було зазначено, що визначити площу земельної ділянки, необхідну позивачці для обслуговування будівель з урахуванням площі забудови, неможливо. Також неможливо провести поділ спірної земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без порушення ДБН 360-92 та пункту 1 статті 81 ЗК України, крім того між учасниками процесу відсутня спільна часткова власність на спірну земельну ділянку із зазначенням часток. З висновків проведеного за ухвалою апеляційного суду на виконання вимог касаційної інстанції експертного дослідження вбачається, що « 1.Розмір земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_2 , під розташованими на ній нежитловими приміщеннями, за даними плану зіставлення фактичних меж земельної ділянки, який виконано ТОВ «Емпайєр» та меж за Державним актом на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , який виконано ТОВ «Емпайєр» у січні 2011 року:

- складу, зазначеного в плані під літ. «В» - 214кв.м;

- складу, зазначеного в плані під літ. "АДРЕСА_2" - 198кв.м. Визначити площі забудови нежитлових приміщень "В" та "АДРЕСА_2" на момент переходу права власності до ОСОБА_1 на будівлі, розташовані на земельній ділянці І по АДРЕСА_3 , тобто на 30.08.2007 - не надається можливим з причин, вказаних у дослідженні. 2. Визначити розмір земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , яка необхідна для обслуговування та улаштування проїзду (проходу) до нежитлових приміщень літ. "В" та літ. Т", розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , з урахуванням неможливості визначити площі забудови на момент переходу права власності до ОСОБА_1 на ці будівлі, тобто на 30.08.2007- не уявляється можливим з причин, вказаних у дослідженні». А отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про визнання права на земельну ділянку. Що ж до доводу апеляції про безпідставність відмови у визнанні права власності, то невизначення конкретних меж земельної ділянки об`єктивно унеможливлювало і визначення меж визнання права власності на цю земельну ділянку на момент розгляду справи. Це побічно підтверджується і наведеними в ухвалі від 12 вересня 2013 року ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ висновками про те, що «предметом даного спору є визначення розміру земельної ділянки, яка зайнята нежитловими приміщеннями та яка необхідна для їх обслуговування». Твердження апелянта про те, що додаткова експертиза зможе визначитись з розділом земельної ділянки свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшло. Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права. Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Свердловського міського суду Луганської області від 13 червня 2012 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді