Постанова

Іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 701/550/17-ц

провадження № 61-33625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Прокуратура Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року у складі судді Костенка А. І. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Новікова О. М.,

Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Черкаської області про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, що передбачено актом цивільного законодавства.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 серпня 1989 року по 25 квітня

2014 року він працював на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Черкаської області. 05 вересня 2007 року йому призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 05 листопада

1991 року «Про прокуратуру» без фактичного звільнення з органів прокуратури.

Наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора України

від 25 квітня 2014 року № 687к його звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області з 25 квітня 2014 року за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України), у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». В подальшому прокурор Черкаської області на підставі довідки Управління Пенсійного фонду України в Маньківському районі Черкаської області від 14 квітня 2014 року № 917/04 та довідки прокуратури від 25 квітня 2014 року № 11-315 про повні роки роботи (станом на 25 квітня 2014 року його стаж роботи в органах прокуратури склав 24 роки 8 місяців та 22 дні) видав наказ від 28 квітня 2014 року № 316к про виплату йому грошової допомоги відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Однак зазначена грошова допомога йому виплачена не була, а 30 жовтня 2014 року виконуючий обов`язки прокурора Черкаської області наказ № 316к скасував як такий, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства.

Він, не погодившись з постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, якими йому було відмовлено в задоволенні вимог про визнання протиправними дії Прокуратури Черкаської області та Генеральної прокуратури України щодо невиплати грошової допомоги в зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язанням нарахувати та виплатити грошову допомогу, оскаржив до Верховного Суду України вказані рішення.

Зазначав, що постановою Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року та постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким його позов до Прокуратури Черкаської області, Генеральної прокуратури України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

На виконання постанови Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року Прокуратурою Черкаської області йому проведено нарахування грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років (на день звільнення позивача з органів прокуратури 25 квітня 2014 року) і після утримання обов`язкових податків, зборів та військового збору йому перераховано 15 грудня 2016 року на картковий рахунок у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») кошти у сумі 135 707,35 грн.

Прокуратурою Черкаської області позивачу не сплачено інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми грошової допомоги у зв`язку

з невиконанням грошового зобов`язання за весь час прострочення

з 25 квітня 2014 року по 15 грудня 2016 року, що складає, згідно з його розрахунками, інфляційні втрати у сумі 120 643,83 грн та три проценти річних у сумі 10 774,79 грн, вважав, що відповідач повинен був виплати йому вказані кошти.

Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Прокуратури Черкаської області на його користь у зв`язку

з невиконанням грошового зобов`язання (невиплатою грошової допомоги) протягом періоду з 25 квітня 2014 року по 15 грудня 2016 року кошти

у розмірі 10 774,79 грн - 3 % річних та 120 643,83 грн - інфляційні втрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем виплатив грошова допомога позивачу після винесення судом рішення на його користь, тому строки виплати коштів, передбачені статтею 116 КЗпП України, відповідачем не порушені. Крім того, судом зазначено, що стаття 625 ЦК України не підлягає застосуванню до трудових правовідносин.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачу на виконання рішення суду відповідач виплачено кошти, розмір яких не оспорювався сторонами. Вихідна допомога виплачена позивачу вчасно, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 116 КЗпП України, а отже, права позивача не порушено. Також судом першої інстанції правильно зазначено, що стаття 625 ЦК України не підлягає застосуванню до трудових правовідносин, що виникли між сторонами, яку просив застосувати позивач, обґрунтовуючи свої вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме помилковим

є посилання судів на те, що вказані правовідносини регулюються трудовим законодавством. Зазначає, що вказана грошова допомога не підпадає під ознаки «основної заробітної плати», «додаткової заробітної плати» та «інших компенсаційних виплат», які визначені в статті 2 Закону України «Про оплату праці», а отже, не охоплюється поняттям «заробітна плата» тому вважає, що до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України, зокрема статті 11, 509, 524, 533-535, 625 ЦК України, що відповідає змісту статті 9 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року Прокуратура Черкаської області подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню, оскільки мотиви, вказані у скарзі, не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 01 серпня 1989 року по 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 працював на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Черкаської області.

05 вересня 2007 року ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 05 листопада 1991 року «Про прокуратуру» без фактичного звільнення з органів прокуратури.

Наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора України

від 25 квітня 2014 року № 687к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області з 25 квітня 2014 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, у зв`язку

з виходом на пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». В подальшому прокурор Черкаської області на підставі довідки Управління Пенсійного фонду України в Маньківському районі Черкаської області від 14 квітня 2014 року № 917/04 та довідки прокуратури від 25 квітня 2014 року № 11-315 про повні роки роботи (станом на 25 квітня 2014 року стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури склав 24 роки 8 місяців та 22 дні) видав наказ від 28 квітня 2014 року

№ 316к про виплату ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», проте вказана грошова допомога ОСОБА_1 виплачена не була.

30 жовтня 2014 року виконуючий обов`язки прокурора Черкаської області наказ від 28 квітня 2014 року № 316к скасував, як такий, що виданий

з порушенням вимог чинного законодавства, тому виконанню не підлягає.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду

від 12 листопада 2014 року, яка залишена без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року та Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_1

у задоволенні позову до Прокуратури Черкаської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, апеляційного суду від 27 січня

2015 року та постанову окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року та ухвалено нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано прокуратуру виплатити грошову допомогу

у зв'язку з виходом ОСОБА_1 на пенсію за вислугу років відповідно до частини 16 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

На виконання постанови Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року Прокуратурою Черкаської області проведено нарахування ОСОБА_1 грошових коштів у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років

(на день звільнення позивача з органів прокуратури 25 квітня 2014 року)

і після утримання обов`язкових податків, зборів та військового збору, ОСОБА_1 перераховано 15 грудня 2016 року на картковий рахунок

у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кошти в сумі 135 707,35 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на частину другу статті 625 ЦК України. Вважав, що Прокуратура Черкаської області зобов`язана сплатити нараховані йому кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до статті 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судами встановлено, що ні позивачем, ні відповідачем вказана сума коштів не оспорювалась та виплачена вчасно на виконання рішення суду.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що, Прокуратура Черкаської області виплатила ОСОБА_1 вихідну допомогу після винесення судом рішення на користь останнього, а тому строки виплати коштів позивачу, передбачені статтею 116 КЗпП України, відповідачем не порушені.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Зокрема, стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється

у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами

і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові

і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, стягнення з відповідача одноразової допомоги у разі звільнення, за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці», є компенсаційними витратами та охоплюються поняттям «заробітна плата».

Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовується до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання

і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року

у справі 757/14073/16-ц (провадження № 29305сво18).

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вихідна допомога виплачена позивачу вчасно, тому суд першої інстанції,

з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 116 КЗпП України, а отже, права позивача не порушено. Також судом першої інстанції правильно зазначено, що стаття 625 ЦК України не підлягає застосуванню до трудових правовідносин, які виникли між сторонами, та яку просив застосувати позивач, обґрунтовуючи свої вимоги.

Отже, сторони перебували між собою у трудових, а не цивільно-правових відносинах, тому до цих правовідносин положення цивільного законодавства не застосовуються.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах трудового законодавства,

і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець