Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 539/4297/14-ц

провадження № 61-21039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області, Виконавчий комітет Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, Сільське комунальне підприємство «Сяйво»,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 грудня

2016 року у складі судді Даценка В. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, Сільського комунального підприємства «Сяйво»

(далі - СКП «Сяйво») про визнання незаконними та скасування рішень, розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням тимчасово виконуючої обов`язки сільського голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_2 від 04 січня 2013 року № 2 ОСОБА_1 призначено директором СКП «Сяйво». 08 січня 2013 року дане розпорядження затверджено рішенням чергової 38-ої сесії 6-го скликання Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області.

13 листопада 2014 року рішенням Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області на позачерговій 53-їй сесії 6-го скликання позивача звільнено із займаної посади. Рішенням Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області

від 14 листопада 2014 року № 125 ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40, пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення позивача є незаконним, оскільки його звільнено у період перебування у відпустці, а питання про його звільнення у порядку денному сесії не було, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення позачергової 53-ої сесії 6-го скликання Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області

від 13 листопада 2014 року; рішення Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 14 листопада 2014 року № 125; розпорядження тимчасово виконуючої обов`язки голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області

ОСОБА_2 від 14 листопада 2014 року № 132-к; покласти на ОСОБА_2 матеріальну відповідальність за незаконне звільнення; поновити позивача на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 28 жовтня 2015 року (у складі судді Іващенка Ю. А.) позов

ОСОБА_1 задоволено частково.

Розпорядження тимчасово виконуючої обов`язки голови Засульської сільської ради Лубенського району ОСОБА_2 від 14 листопада 2014 року

№ 132-к «Про звільнення директора СКП «Сяйво» ОСОБА_1 із займаної посади» в частині звільнення з займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_1 згідно з пунктом1-1 частини першої статті 41 КЗпП України скасовано.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року

(у складі колегії суддів: Лобова О. А., Акопян В. І., Чічіля В. А.) рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 жовтня

2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року (у складі колегії суддів: Мартинюка В. І., Євтушенко О. І., Іваненко Ю. Г., Завгородньої І. М.,

Ситнік О. М.) рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 09 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розпорядження тимчасово виконуючої обов`язки голови Засульської сільської ради Лубенського району ОСОБА_2 від 14 листопада 2014 року

№ 132-к «Про звільнення директора СКП «Сяйво» ОСОБА_1 із займаної посади» в частині звільнення з займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_1 . згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України скасовано.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2017 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що розпорядження про звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України було видано відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 був виданий наказ про надання йому щорічної відпустки. Однак, вказаний наказ був лише проектом наказу, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, зокрема, надрукований не на бланку підприємства, без дати, номеру, без даних про нарахування відпускних.

Крім того, відсутність працівника на робочому місці фіксується шляхом складання відповідного акту. Єдиним доказом прогулу позивача та відсутності на робочому місці у період з 07 по 13 листопада 2014 року є акти, підписані головним бухгалтером, економістом та тимчасово виконуючою обов`язки сільського голови. Однак, головний бухгалтер у вказаний період також була відсутня на робочому місці у зв`язку з тим, що перебувала на лікарняному, тому вказаний акт не є належним та допустимим доказом. Отже, позивач виконував обов`язки директора у даний період поза межами підприємства.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник зобов`язаний зажадати від працівника письмові пояснення. Відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо власник зможе довести те, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не дав. Проте, до ОСОБА_1 за наданням пояснення з приводу цього питання, крім запрошення його на сесію ради як депутата, ніхто не звертався.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є такими, що не ґрунтуються на нормах закону та підлягають скасуванню.

Доводи інших учасників справи

У липні 2017 року Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 539/4797/14-ц (провадження № 61-21039св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що розпорядженням тимчасового виконувача обов`язків голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_2 від 04 січня 2013 року № 2 ОСОБА_1 призначено директором СКП «Сяйво». Дане розпорядження затверджено рішенням чергової 38-ої сесії 6-го скликання Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 08 січня 2013 року.

06 листопада 2014 року ОСОБА_1 видано наказ про його вибуття у відпустку з 07 листопада 2014 року по 06 січня 2015 року включно. Виконання обов`язків директора покладено на головного бухгалтера ОСОБА_3 , яка у той час перебувала на лікарняному.

Згідно з актами, підписаними тимчасовим виконувачем обов`язків голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, економістом і головним бухгалтером СКП «Сяйво», 07, 10, 11, 12, 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі. Відсутність на роботі у вказані дні відмічена у табелі обліку робочого часу. Заробітна плата або ж кошти на оплату відпустки ОСОБА_1 не нараховувалися і не видавалися.

13 листопада 2014 року Засульською сільською радою Лубенського району Полтавської області прийнято рішення звільнити із займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40, пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

14 листопада 2014 року Виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області прийнято рішення № 125 про звільнення із займаної посади директора СКП «Сяйво» ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40, пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Розпорядженням тимчасового виконувача обов`язків голови Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_2

від 14 листопада 2014 року № 132-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади директора СКП «Сяйво» на підставі пункту 4 частини першої

статті 40, пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

У той же день тимчасовим виконувачем обов`язків директора СКП «Сяйво» виданий наказ № 19 про проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку за дні невикористаної відпустки, складання акта приймання-передачі комунального майна та документації.

Також суд встановили, що відповідно до статуту СКП «Сяйво» засновником підприємства є Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області.

Графіки відпусток СКП «Сяйво» на 2014 рік встановлені не були та ОСОБА_1 із заявою про надання йому відпустки до сільської ради не звертався, відпустку не погоджував.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що, незважаючи на наявність наказу про його відпустку, ОСОБА_1 у відпустку не відбув, оскільки наказ не був оформлений належним чином, а знаходився на території підприємства, зокрема, міг перебувати на одну із двадцяти об`єктів, які підпорядковані СКП «Сяйво».

Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 79 КЗпП України та статті 10 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно з пунктом 6.4 Статуту СКП «Сяйво» управління підприємством здійснюється директором, який призначається на посаду розпорядженням голови сільської ради на підставі укладеного контракту.

Суди встановили та не заперечувалось сторонами у справі, контракт з ОСОБА_1 як керівником СКП «Сяйво» не укладався, жодним локальним актом СКП «Сяйво» не встановлено положення, які регулюють порядок реалізації директором підприємства свого права на відпустку.

Згідно з вимогами чинного трудового законодавства надання щорічної оплачуваної відпустки здійснюється за погодженням між працівником та роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 листопада 2014 року, без відповідного узгодження, директором СКП «Сяйво» ОСОБА_1 було підписано наказ про те, що він відбуває у щорічну відпустку з 07 листопада 2014 року по 06 січня 2015 року включно. Обов`язки з виконання своїх повноважень на час відпустки покладено на головного бухгалтера підприємства, однак остання перебувала на лікарняному.

Суди встановили, що відповідно до статуту СКП «Сяйво» засновником підприємства є Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області.

Однак, графіки відпусток СКП «Сяйво» на 2014 рік встановлені не були та ОСОБА_1 із заявою про надання йому відпустки до сільської ради не звертався, відпустку не погоджував. При цьому, у попередні роки

ОСОБА_1 виходив у відпустку після узгодження з Засульською сільською радою Лубенського району Полтавської області, шляхом подачі відповідної заяви. Такий порядок виходу у відпустку йому був відомий.

Крім того, під час розгляду справи сам позивач надав суперечливі пояснення, які зводились до того, що у відпустці він не знаходився, а наказ про надання відпустки був лише проектом.

Однак, суди вірно встановили, що наказ про надання відпустки

від 06 листопада 2014 року містить конкретний період, а саме:

з 07 листопада 2014 року по 06 січня 2015 року включно, тобто з наступного після його видачі дня, а також підписаний ОСОБА_1 як директором СКП «Сяйво». Разом з тим, вказаний наказ видано без погодження із власником підприємства, отже дозволу на відпустку позивач не отримував.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач допустив прогул, оскільки самовільно без погодження з власником або уповноваженим ним органом, видав наказ про свою відпустку, разом з тим стверджував, що у відпустці не знаходився. Однак у вищевказаний період на робочому місці також був відсутній, про що свідчать акти, складені представником підприємства за період з 07 по 13 листопада 2014 року про відсутність ОСОБА_1 на підприємстві і виконання ним своїх трудових обов`язків керівника.

Тому позовні вимоги про скасування розпорядження в частині звільнення з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покладення на службову особу матеріальної відповідальності за незаконне звільнення, стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

При цьому Верховний Суд відхиляє доводи позивача щодо виконання ним обов`язків директора у вищевказаний період поза межами підприємства, про що він стверджує з посиланням на акти здачі-приймання виконаних робіт, складені ПП ОСОБА_4 та директором СКП «Сяйво»

ОСОБА_1 , акти за підписами депутатів сільської ради та громадян, покази свідків.

Суди встановили, що на 2014 рік договору між ПП ОСОБА_4 та

СКП «Сяйво» про надання послуг укладено не було, а тому безпідставними є доводи про замовлення СКП «Сяйво» робіт чи послуг. У поданих актах відсутня дата їх складання, отже, коли виконувались роботи не доведено.

Акти від 04 та 11 серпня 2015 року за підписами депутатів сільської ради та громадян підтверджують факт перебування позивача у певному місці та в певний час, однак, не можуть підтверджувати виконання ним трудових обов`язків, оскільки суб`єкти складання даних актів не є роботодавцями чи представниками роботодавця. Факт перебування позивача на місці ремонтних робіт 12 листопада 2014 року вищезазначеними актами не підтверджується, як не підтверджується жодними іншими доказами у справі.

Доводи касаційної скарги щодо недотримання загального порядку при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, який передбачений статтею 149 КЗпП України, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з частиною першою статті 149 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Установлено судами, що на час звільнення позивач не працював та на роботі на перебував, а на запрошення на сесію сільської ради не з`явився та в її засіданні участі не брав. Разом з тим, сам по собі факт не відібрання пояснень у позивача про відсутність на робочому місці за наявності інших доведених обставин справи, що свідчать про порушення трудової дисципліни позивачем, не може бути підставою для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є достатньо мотивованими та такими, що ґрунтуються на нормах закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області

від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк