_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/4886/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника відповідачів ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення,

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили виселити ОСОБА_4 з житлової кімнати 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А) у будинку АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що відповідач безпідставно користується житловою кімнатою 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А) у будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку цим позивачі не можуть належним чином користуватися своєю власністю.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено справу для розгляду в порядку спрощеного провадження.

У судовому засіданні, яке відбулось 26 вересня 2019 року, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 звернулись до суду з клопотанням, в якому просили залучити до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_7 , 1985 р.н., ОСОБА_5 , 1983 р.н., ОСОБА_8 , 2012 р.н

В обґрунтування своїх вимог посилались на те, що 09 серпня 2019 року в судовому засіданні відповідач ОСОБА_9 повідомив, що він нібито не мешкає у вищезазначеній житловій кімнаті, а в цій кімнаті мешкає його донька. На запитання, якими документами підтверджується право його доньки мешкати у цій кімнаті, він послався на випису із домової книги, яку він раніше надав до суду. Ознайомившись в судовому засіданні з випискою, позивачі встановили, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 . Про наявність зазначеної виписки вони дізналися саме в зазначеному судовому засіданні, раніше копію цієї виписки позивачі не отримували. Таким чином, виникла необхідність залучити до справи співвідповідачів та уточнити позивні вимоги про виселення ОСОБА_4 , 1962 р.н., ОСОБА_7 , 1985 р.н., ОСОБА_5 , 1983 р.н., разом з малолітньою донькою ОСОБА_8 , 2012 р.н. з житлової кімнати 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А) у будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачі звернулись до суду з клопотанням про витребування у відповідача ОСОБА_4 домової книги про склад сім`ї № 1253, на підставі якої була видана вказана виписка з домової книги без дати про склад сім`ї.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотань позивачів та одночасно представник відповідача звернувся до суду з заявою про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та просив залучити до участі у справі орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 26 вересня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено ОСОБА_7 , 1985 р.н., ОСОБА_5 , 1983 р.н., ОСОБА_8 , 2012 р.н. Прийнято до провадження суду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про виселення в редакції від 30 серпня 2019 року. Витребувано у ОСОБА_4 домову книгу про склад сім`ї № 1253, на підставі якої до нотаріальної контори була видана виписка з домової книги без дати про склад сім`ї (копія а.с.22). Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради.

А також вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

В подальшому, ухвалою суду від 18 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судове засідання з`явились позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , які позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 його представник ОСОБА_6 , який є також представником відповідача ОСОБА_7 , в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність.

Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради в особі відділу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 14 лютого 2002 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому, належало домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 72 кв.м., гаражу літ. «В», сараю літ. «Е».

03 квітня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. було посвідчено Договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 72,0 кв.м. та надвірних споруд: В - гараж з ямою, Е - сарай, І- мощення, № 1-3 - огородження, розташованих на земельній ділянці площею 1363 кв.м.

За даним договором у власність обдарованого перейшло: в літ. «А» 1-1, 1-2, 1-6 - житлові, житловою площею 47,5 кв.м., 1-3 - коридор, 1-4 - кухня, 1-5 - санвузол, веранди - ІІІ. ІV, V; літ. «В» - гараж, літ. «Е» - сарай, ѕ частини огородження № 1-3, ѕ частини мощення - І.

30 жовтня 2003 року ОСОБА_2 отримав держаний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0530 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року № 837-XXIV.

14 липня 2004 року ОСОБА_1 отримала держаний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0831 га, що розташована за тією ж адресою, на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року № 837-XXIV.

З матеріалів справи вбачається, що між стонами наявний тривалий спір щодо частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Так, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року визнано частково недійсним заповіт ОСОБА_10 , посвідчений 10 квітня 1985 року нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за № 5-550, в частині розпорядження 1/6 частиною домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадкування за заповітом, посвідчене 01 червня 1988 року за № 4- 3314 нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, про право ОСОБА_1 на спадщину у вигляді домоволодіння 5в відносно 1/6 його частини після смерті ОСОБА_10 . Визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/6 частини спірного домоволодіння.

Також в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 1512/11500/2012 за позовом ОСОБА_11 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_11 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_11 задоволено частково, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Скасовано частково, у розмірі 1/6 частини, свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_11 від 14 лютого 2002 року. Визнано за ОСОБА_11 право власності в порядку спадкування на приміщення, які складаються з: 3-1 - кухня 9,9 кв.м, 3-2 - житлова кімната 9,1 кв.м («а-1»), 3-4 - веранда 6,6 кв.м («а-4») у розмірі 1/6 частини, що складає 4,27 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано в частині запис у Реєстрі права власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року, здійснений на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 17 березня 2004 року площею 0,0831 га та державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року площею 0,0831 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який виданий на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року, в розмірі 112,71 кв.м, в межах: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетинання з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м по межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ «А» , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року №013/2014.

Визнано недійсним в частині рішення Одеської міської ради від 17 березня 2002 року про надання дозволу на передачу в приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки, зазначеної у державному акті на право власності на землю на ім`я ОСОБА_1 , в межах: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м по межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року.

Встановлено порядок користування для ОСОБА_11 частиною домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 3-1 кухня площею 9,9 кв.м; 3-2 житлова кімната площею 9,1 кв.м («а-1»); 3-4 веранда площею 6,6 кв.м («а-4»).

Встановлено порядок користування для ОСОБА_11 частиною земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ «А» , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину і кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року.

Визнано недійсною угоду про порядок користування земельною ділянкою від 04 листопада 2002 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 суму компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в у розмірі 134 228 грн. У решті позовних вимог ОСОБА_11 відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самовільно збудованих приміщень відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_12 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового/будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_11 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення в частинах відмови у виділенні ОСОБА_11 ідеальної частки з домоволодіння, стягнення суми компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки скасовано. Ухвалено в цих частинах нове рішення.

Виділено в натурі ОСОБА_13 частку майна відповідно до її ідеальної частини в розмірі 1/6 частини від кімнат: 3-1 - кухня площею 9,9 кв.м; 3-2 - житлова кімната площею 9,1 кв.м; 3-4 - веранда площею 6,6 кв.м, що складає 4,27 кв.м домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 розмір грошової компенсації, яка належить ОСОБА_11 , за різницю у площі земельної ділянки в сумі 221 643 грн. В іншій частині рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_11 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_11 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року рішення Київського районного суду міста Одеси у незмінній частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.

При розгляді даної справи судами встановлено, що висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року № 013/2014 ЧП "ОНДЦЕД ім. Скибинського С.С." визначено, що 1/6 частина від кімнат: 3-1 кухня площею 9,9 кв.м; 3-2 житлова кімната площею 9,1 кв.м; 3-4 веранда площею 6,6 кв.м., складає - 4,27 кв.м. Зазначеним висновком експерта встановлено можливий один варіант порядку користування для ОСОБА_11 домоволодінням з урахуванням прибудованих кімнат за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно її ідеальної частки у співвласності, а саме: Літера а-1: 3-1 кухня площею 9,9 кв.м, 3-2 житлова кімната площею 9.1 кв.м; Літера а-4: 3-4 веранда площею 6,6 кв.м. Експертом також визначено, що запропонований варіант користування домоволодінням з урахуванням прибудов є більшим, ніж ідеальна частина ОСОБА_11 . Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року розмір грошової компенсації, яка належить ОСОБА_11 за різницю у площі земельної ділянки, складає 221 643 грн.

У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини , встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 померла, про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було складено актовий запис за № 7375 та видано Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_11 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , в період якого народились діти: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_8 , про що свідчить Свідоцтво про народження видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року визнано ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 правонаступниками у цивільній справі № 1512/11500/2012 за позовом ОСОБА_11 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_11 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення.

Як вбачається з виписки з домової книги про склад сім`ї № 1253, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та її малолітня донька ОСОБА_8 зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 в.

Під час розгляду справи відповідачі фактично визнали факт їх проживання в спірній кімнаті 3-3 житловою площею 15,4 кв.м. літ А будинку АДРЕСА_2 , вказуючи на те, що саме у даній кімнаті з дня народження проживала ОСОБА_11 . У цій же кімнаті з дня народження постійно проживає до цього часу ОСОБА_5 разом з малолітньою донькою ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , іншого нерухомого майна в них не має.

Проте дані доводи, на думку суду, не можуть бути безумовною підставою для їх проживання в кімнаті, належній позивачам.

Відповідачі, в свою чергу, мають право проживати у виділеній рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року в натурі покійній ОСОБА_11 частці майна відповідно до її ідеальної частини в розмірі 1/6 частини від кімнат: 3-1 - кухня площею 9,9 кв.м; 3-2 - житлова кімната площею 9,1 кв.м; 3-4 - веранда площею 6,6 кв.м, що складає 4,27 кв.м домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в, а будь-які правові підстави для зайняття ними спірної кімнати 3-3 - відсутні.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз`яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивачі визначили спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідачів з житлової кімнати 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А) у будинку АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 16, 317, 319, 321, 386, Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, в спірному будинку зареєстрована малолітня ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно із статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-111 "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін,відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Крім того, у відповідності до ст.29 ЦК України, ст.177 СК України, ст.ст.5,17,18 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.1,4 Закон України" Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей", ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", постанови КМ України від 24.09.2008 року №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування , пов`язаної із захистом прав дитини", орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів.

А згідно ч. 4 та ч. 5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надав висновок № 2486/01-11 від 17.12.2019 року щодо недоцільності виселення малолітніх ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 з домоволодіння АДРЕСА_1.

Підставою для складання даного висновку стало те, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_8 не мають іншого житла на праві власності.

Слід зазначити, що суд в даному випадку не вирішує питання про виселення ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 з домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки предметом спору є одна належна позивачам житлова кімната 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А), яку безпідставно займають відповідачі.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2010цс16.

Таким чином в ході розгляду справи судом достовірно встановлено той факт, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у спірній житловій кімнаті 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А) домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 , 1962 р.н., ОСОБА_7 , 1985 р.н., ОСОБА_5 , 1983 р.н., разом з малолітньою донькою ОСОБА_8 , 2012 р.н. з житлової кімнати 3-3 площею 15, 4 кв.м. (літ. А) у будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 23 грудня 2019 року