ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2019 року м. Чернівці справа № 727/8473/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Владичана А.І., Кулянди М.І.

секретар Конецька Д.Г.

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 листопада 2018 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Семенко О.В.

встановив:

В серпні 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг за кредитним договором в сумі 75 219 гривень 65 копійок, який складається з боргу за кредитом в сумі 3 921 гривня 95 копійок, боргу по процентам за користування кредитом в сумі 63 427 гривень 72 копійки, боргу за пенею та комісією в сумі 4050 гривень, штрафу в сумі 3819 гривень 98 копійок.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 листопада 2017 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» борг за кредитним договором в сумі 75 219 гривень 65 копійок, який складається з боргу за кредитом в сумі 3 921 гривня 95 копійок, боргу по процентам за користування кредитом в сумі 63 427 гривень 72 копійки, боргу за пенею та комісією в сумі 4050 гривень, штрафу в сумі 3819 гривень 98 копійок.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 листопада 2017 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу.
Просить апеляційну скаргу відхилити, заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи 18 червня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір. Згідно умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у вигляді відновлювального кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банком станом на 31 липня 2017 року нараховано відповідачу борг в сумі 75 219 гривень 65 копійок, який складається з боргу за кредитом в сумі 3 921 гривня 95 копійок, боргу по процентам за користування кредитом в сумі 63 427 гривень 72 копійки, боргу за пенею та комісією в сумі 4050 гривень, штрафу в сумі 3819 гривень 98 копійок (а.с.3-4).
Апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу тією обставиною, що справу розглянуто судом за його відсутності без його повідомлення про дату, час і місце засідання суду.
Відповідно до пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року, № 270 під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.
На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень з судовими повістками про отримання ОСОБА_1 не містять підпису відповідача та його прізвища (а.с.25, 32).
За таких обставин ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду в якому розглядалася справа, що відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Апеляційний суд вважає, що підписуючи анкету-заяву від 18 червня 2008 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідач погодився, що вказана анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» становить між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с.5).
Крім того, дії відповідача свідчать про користування ним кредитними коштами та про наявність кредитних відносин між сторонами.
З виписки з основної картки, яка була видана банком на ім`я відповідача, розрахунку боргу вбачається, що відповідач користувався кредитним лімітом та погашав борг, який виник внаслідок користування послугами банку.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в своїй постанові від 6 вересня 2018 року у справі № 570/2313/16.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що на виконання умов договору відповідачу було надано 4 карти, строк останньої карти №859099 закінчився 31 серпня 2016 року.
З огляду на вказану обставину вимоги банку про стягнення з відповідача процентів, а також обумовлену в договорі неустойку (штраф, пеня), які нараховані після 31 серпня 2016 року є безпідставними та задоволенню не підлягають.
З довідки військової частини № НОМЕР_1 від 17 жовтня 2018 року №2327 вбачається, що старший сержант ОСОБА_1 з 18 лютого 2015 року перебував на військовій службі у військовій частині № НОМЕР_1 (а.с.49).
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням від 12 жовтня 2015 року серії НОМЕР_2 (а.с.50).
Згідно довідки військової частини пп НОМЕР_3 від 8 грудня 2015 року №1663 вбачається, що сержант ОСОБА_1 в період з 25 березня 2015 року по 2 червня 2015 року, з 8 серпня 2015 року по 3 листопада 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення Антитерористичної операції виконував службові (бойові) завдання у складі штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
З огляду на вказане відповідачу, як військовослужбовцю Збройних сил України, проценти та штрафні санкції за кредитним договором не повинні нараховуватися за період з 17 березня 2014 року по 31 серпня 2016 року (дата закінчення кредитного договору), оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у своїй постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в сумі 3819 гривень 98 копійок.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.
Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» передбачено стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, а також штрафу (а.с.6).
Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням більш ніж на 120 днів.
Вимога банку про стягнення з відповідача пені та штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України.

В ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції відповідач заявив про застосування строку позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц.
Судом встановлено, що відповідач не був належним чином повідомлений про судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, а тому до вказаних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 29 серпня 2017 року.
Згідно частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, яка прострочена за період з 29 серпня 2014 року по 31 серпня 2016 року (закінчення строку дії кредитного договору).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що борг за тілом кредиту станом на 29 серпня 2014 року складав 3174 гривні 1 копійка (а.с.4).
Також не підлягає стягненню пеня та проценти за користування кредитом за період до 17 березня 2014 року, оскільки позивач пропустив строк позовної давності щодо вказаних вимог.
Враховуючи наведене вище, суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором слід задовольнити частково.

З ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути борг за кредитним договором в сумі в сумі 3 174 гривні 1 копійка.
В решті позову слід відмовити з підстав, які зазначені вище.
З довідки військової частини НОМЕР_1 від 24 січня 2019 року №47 вбачається, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» в процесі примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 листопада 2018 року було утримано 11 647 гривень 30 копійок в рахунок погашення борг за кредитним договором.
З огляду на суму боргу, яка підлягає стягненню за судовим рішення апеляційної інстанції, постанова в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу за кредитним договором в сумі 3 174 гривні 1 копійка не підлягає зверненню до примусового виконання.
Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення боргу з відповідача на користь позивача за кредитним договором в сумі 3 174 гривні 1 копійка, що становить 4,22 відсотка від ціни позову (75 219 гривень 65 копійок).
З платіжного доручення № PROM5B55ОВ від 15 серпня 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень (а.с.19).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є учасником бойових, а тому він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI.
Отже, акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» слід компенсувати понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 67 гривень 52 копійки за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 листопада 2018 року скасувати.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» борг за кредитним договором в сумі в сумі 3 174 (три тисячі сто сімдесят чотири) гривні 1 копійка.
В решті позову відмовити.
Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» 67 (шістдесят сім) гривень 52 копійки понесених судових витрат у вигляді судового збору за подання до суду позовної заяви за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» боргу за кредитним договором в сумі 3 174 гривні 1 копійка не підлягає зверненню до примусового виконання.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Дата складання повної постанови 7 лютого 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

М.І. Кулянда