ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/855/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301030300 Калієвський І. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Вініченко Ю.Б.
секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, Харківська сільська рада Маньківського району,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 15.10.2019 (повний текст складено 22.10.2019, суддя в суді першої інстанції Калієвський І.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління держгеокадастру у Черкаській області та до Харківської сільської ради Маньківського району Черкаської області про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в :

04.09.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 3,11 умовних кадастрових гектари в адміністративних межах Харківської сільської ради Маньківського району, вказуючи на те, що вона в 1958 році вступила в члени колгоспу імені Ватутіна села Мала Маньківка та села Тимошівка Маньківського району та до 01.10.1990 працювала на даному підприємстві на різних посадах. Після ряду реорганізацій вказаного колгоспу 18.02.2000 було утворено ТОВ «Колос». Членство позивача в колгоспі підтверджується її трудовою книжкою колгоспника.

За станом здоров`я позивач не могла виконувати обов`язки технічного працівника, які виконувала в колгоспі, та 01.10.1990 звільнилася з даної посади. На момент звільнення позивач досягла пенсійного віку, оскільки виховувала дочку ОСОБА_2 , яка за станом здоров`я з дитинства потребувала сторонньої допомоги.

Позивач не виходила з членів колгоспу та мала право на пенсію, як член колгоспу. Однак у зв`язку з важким матеріальним становищем позивач змушена була продовжити роботу в якості поштарки та з 1986 року таку роботу суміщала з роботою в колгоспі за вказівкою правління. 01.09.1997 позивач звільнилася з даної посади у зв`язку з виходом на пенсію по віку. Про те, що її треба було вийти на пенсію як члену колгоспу вона не знала і її про це ніхто не повідомив.

Позивач 32 роки була членом колгоспу та при звільненні мала право на пенсію. Тому при складені списків на розпаювання земель колгоспу імені Дзержинського її не включили до списку на розпаювання помилково, а позивач на той час важко хворіла та не мала можливості виправити вказану помилку. На даний час вона інвалід 2-ї групи загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату. Захворювання, як стверджує позивач, вона отримала під час роботи в колгоспі.

Позивач та її дочка за станом здоров`я потребують сторонньої допомоги та постійного лікування, вона все своє життя та здоров`я віддала даному колгоспу і на рівні з іншими пенсіонерами, членами колгоспу імені Дзержинського, має право на його розпаювання, що і обумовило звернення з цим позовом до суду.

Також позивач зазначає, що середній розмір земельної частки (паю) по Харківській сільській раді становить 3,11 га.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 15.10.2019 позовні вимоги у справі залишено без задоволення з посиланням на те, що вони є безпідставними, адже позивача не було включено до списку осіб, які мали право на отримання земельної частки (пай) колгоспу ім. Дзержинського у 1995 році та сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку позивач не отримувала.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 06.11.2019 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог закону та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. Зазначає, що суд не врахував, що вона за дорученням правління колгоспу з 1986 року суміщала посади технічного працівника Маломаньківського сільського клубу та листоноші, будучи членом колгоспу. Після звільнення з колгоспу в 1990 році на прохання голови правління вона продовжила працювати листоношею. Вважає, що передача посади листоноші до відання районного відділення зв`язку не позбавляє позивача членства у колгоспі. На момент видачі КСГП «Колос» державного акта на право колективної власності на землю позивач була членом колгоспу. Позивача помилково не включили до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) в колгоспі. Трудова книжка колгоспника НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 належить позивачу у справі, що сторонами не оспорюється.

З відзиву на апеляційну скаргу відповідача - Головного управління держгеокадастру у Черкаській області вбачається, що він просить суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 в 1958 році вступила в члени колгоспу імені Ватутіна села Мала Маньківка та села Тимошівка Маньківського району та до 01.10.1990 працювала на даному підприємстві на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 (а.с.7).

Згідно довідки Харківської сільської ради №347 від 11.08.2016 в 1963 році колгосп імені Ватутіна було реорганізовано та перейменовано в колгосп «Зоря», а в 1972 році він отримав назву колгосп імені Дзержинського. Відповідно до рішення №53 від 09.03.1993 колгосп імені Дзержинського було перейменовано в КСГП «Колос», а в процесі реорганізації 18.02.2000 КСГП «Колос» було реорганізовано в ТОВ «Колос» (а.с.6).

Позивач стверджує про те, що за дорученням правління колгоспу працювала на різних посадах в колгоспі, так з 01.02.1983 по 01.10.1990 її було призначено на посаду технічного працівника Маломаньківського сільського клубу, що також підтверджується даними її трудової книжки колгоспника (а.с.7 на звороті).

Позивач вказує, що за станом здоров`я вона не могла виконувати обов`язки технічного працівника та 01.10.1990 звільнилася з даної посади. На момент звільнення з цієї посади вона досягла пенсійного віку так як виховувала дочку ОСОБА_2 , яка за станом здоров`я з дитинства потребувала сторонньої допомоги.

Позивач вважає, що вона не виходила з членів колгоспу імені Дзержинського та мала право на пенсію, як член колгоспу. Однак у зв`язку з важким матеріальним станом позивач змушена була продовжити роботу в якості листоноші та з 1986 року таку роботу суміщала з роботою в колгоспі, за вказівкою правління колгоспу.

01.09.1997 позивач звільнилася з даної посади у зв`язку з виходом на пенсію по віку.

Позивач також вважає, що при складені списків на розпаювання земель колгоспу імені Дзержинського її не включили до списку на розпаювання помилково, а тому вона має право на земельну частку (пай).

Крім того, відповідно до довідки Харківської сільської ради від 15.10.2019 №391/02-37 державний акт на право колективної власності на землю КСГП «Колос» було отримано 10.03.1995 (державний акт ЧР ІІ-2).

Згідно довідки Харківської сільської ради №365 від 22.10.2018 позивач при розпаюванні земель колгоспу ім. Джержинського не була включена в списки на розпаювання, тобто її не було внесено до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) зазначеного колгоспу (а.с.5).

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи, які її сторонами не оспорюються. Правовідносини, які виникли між сторонами справи на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Предметом спору у справі є вимоги про визнання права власності на земельну частку (пай) за членом колишнього КСП.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), до них зокрема належать колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 №720/95, право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, які входили до складу названих підприємств (КСП) на момент паювання землі і яких було внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, зокрема, постійні працівники члени КСП та пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Затвердження розміру земельної частки (паю) та видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

Виходячи зі змісту ст.ст.22, 23 ЗК України та вищевказаного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП, включення до списку осіб, долучених до Державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта.

Відповідно до п.24 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами норм земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення особи до списку, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З системного аналізу вказаних вище положень законодавства слідує, що позивачу для підтвердження наявності в неї права на земельну частку (пай) при розпаюванні в 1995 році майна КСГП «Колос» слід довести, що вона була членом вказаного господарства на час здійснення його розпаювання.

Вказану обставину позивач у справі доводить тим, що вона за вказівкою правління колгоспу працювала на посаді листоноші до 1997 року.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції в цій справі, на час видачі державного акту на право колективної власності на землю КСГП «Колос» у 1995 році позивач не була членом даного колгоспу, оскільки була звільнена в 1990 році з колгоспу ім. Дзержинського (правонаступником якого є КСГП «Колос»), що підтверджується записом в її трудовій книжці колгоспника (а.с.7).

Також із трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що вона з 06.08.1986 по 01.09.1997. працювала листоношею відділення зв`язку і була звільнена 01.09.1997 у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.8-9) саме з посади листоноші, яка не відносить до віддання КСГП «Колос» чи його правонаступників.

Таким чином позивач не надала суду доказів того, що на момент розпаювання земель КСГП «Колос» у 1995 році вона була членом вказаного колективного господарства та мала право на відповідний майновий пай.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що суд не врахував, що вона за дорученням правління колгоспу з 1986 року суміщала посади технічного працівника Маломаньківського сільського клубу та листоноші, будучи членом колгоспу, адже доказів наявності такого доручення суду не надано. Натомість з трудової книжки позивача слідує, що її роботодавцем на момент розпаювання у 1995 році було саме відділення зв`язку, а не колгосп.

Доводи скаржника про те, що передача посади листоноші до відання районного відділення зв`язку не позбавляє позивача членства у колгоспі у даному випадку не впливають на правильність висновків суду у справі адже визначальне значення має саме факт членства у колгоспі на момент здійснення розпаювання його майна та включення особи до відповідних списків на розпаювання, а позивач у цій справі не довела, що саме на день розпаювання у 1995 році вона перебувала у трудових відносинах із колгоспом, адже в той час її роботодавцем було районне відділення зв`язку.

Інші доводи скаржника у справі не свідчать про те, що на момент здійснення розпаювання земель КСГП «Колос» у 1995 році вона була членом вказаного колективного господарства та мала право на відповідний майновий пай, адже на той час трудові відносини колгоспу та позивача у справі були припинені протягом тривалого часу з 1990 року.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 15.10.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору як інваліда ІІ групи на підставі п.9 ч.2 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 15.10.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління держгеокадастру у Черкаській області та до Харківської сільської ради Маньківського району Черкаської області про визнання права на земельну частку (пай) - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 18.12.2019.

Суддя-доповідач

Судді