Номер провадження: 22-ц/813/4873/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м., виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату із балконом (лоджією), площею 12, 8 кв.м (нині площею 16,9 кв.м.); ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлові кімнати, пл.. 17,3 кв.м та 7.6 кв.м. із балконом (лоджією), місця загального користування: кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, залишити у спільному користуванні та зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м., виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату із балконом (лоджією), площею 12, 8 кв.м (нині площею 16,9 кв.м.); місця загального користування: кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, залишити у спільному користуванні.

Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) не перешкоджати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

До суду апеляційної інстанції з`явився представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

ОСОБА_1 до суду не з`явилася, але від її представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку із тим, що він як представник не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Однак, відповідно до поштового відправлення на ім`я « ОСОБА_1 », судову повістку про слухання справи на 12.09.2019 року, відповідач отримала 27.08.2019 року, а тому згідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04.08.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2015 року по справі 522/10260/15-ц, яке набрало законної сили 27.10.2015 року.

У сторін є спільний син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 16.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б. (зареєстровано в реєстрі за №4382) позивачу та ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2) належить квартира АДРЕСА_3 . Зазначене підтверджується також копією витягу КП «ОМБТІ ТА РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9-11).

За розглядом справи судом встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо користування спірною квартирою, на теперішній час двері та замки у квартирі змінені та позивач після відсутності потрапити до квартири не може.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що оскільки позивач за договором купівлі-продажу від 16.06.2005 року є власником 1/2 частки квартири і ця обставина ніким не оспорюється, то як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири, а тому слід зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м. При цьому, вимоги ОСОБА_2 у частині встановлення порядку користування спірною квартиною шляхом виділення в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлових кімнат, пл. 17,3 АДРЕСА_4 та 7.6 кв.м. із балконом (лоджією), суд вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 взагалі не був стороною по справі, а ОСОБА_1 таких вимог не заявляла.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Нормами ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України.

Відповідно норм ч.1,2 ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками у рівних частинах квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 16.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Брандіс А.Б. (зареєстровано в реєстрі за №4382) (а.с.9). Зазначене підтверджується також копією витягу КП «ОМБТІ ТА РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10-11).

В зазначеній квартирі, окрім сторін також зареєстрований їх спільний син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси у 2015 році.

В обґрунтування позову, ОСОБА_2 зазначав, що на даний час можливості мешкати у вказаній квартирі він не має, оскільки відповідачка змінила вхідні замки на дверях, що є порушенням його прав як співвласника квартири і він не може туди потрапити.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині, оскільки судом встановлено, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, шляхом встановлення нового замку на дверях.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою не чиняться, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував такі доводи відповідача та тим більше спростовуються наведеними твердженнями апелянта у апеляційній скарзі, де сама ОСОБА_1 зазначила, що змінила не тільки замки, але й вхідні двері в цілому.

Таким чином, виходячи з того, що позивач за договором купівлі-продажу від 16.06.2005 року є власником 1/2 частки квартири і ця обставина ніким не оспорюється, то як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири.

Матеріалами справи також встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 були проведені ремонтні роботи із збільшенням площі квартири та на ім`я ОСОБА_1 виготовлено новий технічний паспорт від 02.08.2018 року (а.с. 205-206).

Згідно даного технічного паспорту, загальна площа квартири склала 65,6 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат, площами 16,9 кв.м., 9,1 кв.м. та 17,3 кв.м., при цьому встановлено, що спірна кімната, площею 12,8 кв.м. із балконом, тепер становить площу 16,9 кв.м.

З урахуванням наведеного, висновок районного суду про задоволення вимог ОСОБА_2 щодо встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та виділення у користування ОСОБА_2 житлової кімнату із балконом (лоджією), площею 12, 8 кв.м (нині площею 16,9 кв.м.) є обґрунтованими.

У апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що перепланування квартири, а саме збільшення площі спірної квартири з 12,8 кв.м. на 16,9 кв.м. фактично унеможливлює встановлення порядку користування квартирою, який був визначений судом, оскільки на даний час, доступ до приміщення загального користування кухні, здійснюється через кімнату, площею 17,3 кв.м., яка також переходить до спільного користування, а санвузол об`єднано в єдиний загальний блок, проте, вказані доводи є безпідставними,з огляду на те, що згідно нового технічного паспорту на квартиру, всі кімнати значаться окремими (а.с. 206).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, не ґрунтуються на законі та є безпідставними, колегія суддів відповідно до ст.375 ЦПК України приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.09.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда