Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/17768/16-ц

провадження № 61-22176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Поділлягеодезкартографія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року у складі головуючого судді Прокопчук А. В. та рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2017 року, у складі суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Поділлягеодезкартографія» (далі - ДП «Поділлягеодезкартографія») про спонукання до виконання умов договору.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 вересня 2009 року між ним та ДП «Поділлягеодезкартографія» був укладений договір про виконання проектно-вишукувальних робіт № 1652/01-09/09, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання виконати з дотриманням технічних умов проектно-вишукувальні роботи по установленню меж землекористування, а він прийняти та оплатити дані роботи.

Посилаючись на те, що на виконання вказаного договору ним на рахунок ДП «Поділлягеодезкартографія» було сплачено 582,44 грн, проте відповідач умови договору не виконав, а саме не надав йому результати теодолітних ходів та акт встановлення меж земельної ділянки, ОСОБА_1 просив поновити йому строк звернення до суду з даним позовом та зобов`язати ДП «Поділлягеодезкартографія» надати йому належні примірники результатів проведення теодолітних ходів та акт встановлення меж земельної ділянки за договором № 1652/01-09/09 від 29 вересня 2009 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач повністю виконав взяті на себе за договором № 1652/01-09/09 від 29 вересня 2009 року зобов`язання та здійснив проектно-вишукувальні роботи по установленню меж землекористування, проте позивач свідомо не отримав результати даних робіт. Крім того, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про що застосування якого було заявлено відповідачем клопотання до ухвалення рішення суду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки звернувшись до суду з вимогою до відповідача надати результати проведення проектно-вишукувальних робіт по встановленню меж землекористування на підставі вимог статей 610, 611, 651 ЦК України позивач не звернув уваги на те, що за змістом зазначених норм права належними способами захисту є припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, а не зобов`язання (спонукання) виконати умови договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, не застосувавши положення статті 16 ЦК України дійшов помилкового висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту порушених прав, крім того неналежно обраний спосіб захисту не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що документи про виконані роботи, передбачені укладеним між сторонами договором, знищені і не можуть бути передані позивачу зроблено без достатніх підстав та при неправильному застосуванні Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях та Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, та при не застосуванні положень статей 525, 526 ЦК України. Крім того, судами не надано належної оцінки питанню дотримання позивачем строку позовної давності, та його перериванню в силу вимог статті 264 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання заперечень на касаційну скаргу.

У поданих 27 вересня 2017 року запереченнях, ДП «Поділлягеодезкартографія» просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 травня 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою, другою та третьою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 29 вересня 2009 року між ДП «Поділлягеодезкартографія» та ОСОБА_1 був укладений договір № 1652/01-09/09 про виконання проектно-вишукувальних робіт по установленню меж землекористування, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався виконати з дотриманням технічних вимог проектно-вишукувальні роботи по установленню меж землекористування земельної ділянки, яка розташована у місті Вінниці , кооператив «Енергетик», Сабарівській масив , ділянка НОМЕР_1 , а позивач - прийняти та оплатити виконані роботи.

Відповідно до пункту 2.2 цього договору замовник зобов`язаний перерахувати виконавцю суму в розмірі 582,44 грн, у тому числі податок на додану вартість в розмірі 97,07 грн.

Згідно пункту 3.1 договору роботи вважаються виконаними з дати підписання сторонами акта виконання робіт. Термін виконання землевпорядних робіт становить один календарний місяць від початку робіт (пункт 4.1 договору).

На виконання умов вказаного договору, ОСОБА_1 сплатив вартість виконаних робіт в сумі 582 грн 44 коп., що підтверджується рахунком-фактури № ПГ-0000758 від 29 вересня 2009 року.

18 травня 2010 року державним інспектором головного управління Держкомзему у Вінницькій області Гарбозюком Ю. І. за участю представників ДП «Поділлягеодезкартографія», у присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було проведено відновлення меж земельної ділянки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , про що складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства. Факт самовільного заняття земельної ділянки встановлено не було.

Акт визначення меж земельної ділянки в натурі був оформлений 20 травня 2010 року, про що було повідомлено ОСОБА_1 , проте останній не виявив бажання забрати результати, будучи незадоволений результатами проведених робіт по прокладанню теодолітного ходу та визначення меж земельної ділянки.

На даний час, документи складені за результатами проведених ДП «Поділлягеодезкартографія» проектно-вишукувальних робіт по установленню меж землекористування, в архіві відповідача відсутні у зв`язку із закінченням термінів їх зберігання, які визначені Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за № 571/20884.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що ДП «Поділлягеодезкартографія» не виконало свої зобов`язання за договором № 1652/01-09/09 від 29 вересня 2009 року в повному обсязі, а саме не надало результатів теодолітних ходів та акта встановлення меж земельної ділянки.

Заперечуючи проти позову, ДП «Поділлягеодезкартографія» вказало, що повністю виконало взяті на себе зобов`язання за договором № 1652/01-09/09 від 29 вересня 2009 року, відновлення меж земельних ділянок було виконано в 2010 році в присутності ОСОБА_1 , який відмовився отримати відповідний акт, будучи незадоволений результатами проведених робіт по прокладанню теодолітного ходу та визначення меж земельної ділянки, отже маючи можливість 20 травня 2010 року оскаржити результати виконаних за договором робіт, позивач не скористався цим й звернувшись до суду з даним позовом у 2016 році пропустив визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 15 ЦК Українипередбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Про це зазначається й у частині першій статті 3 ЦПК України 2004 року.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

У Рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Водночас суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір на вказані вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що позивач з посиланням на вимоги статей 525, 526, 530 ЦК України просив зобов`язати відповідача виконати в повному обсязі зобов`язання за договором, а саме надати результати теодолітних ходів та акт встановлення меж земельної ділянки, й дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через неналежно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.

Разом з тим, встановивши, що ДП «Поділлягеодезкартографія» повністю виконало взяті на себе зобов`язання за договором № 1652/01-09/09 від 29 вересня 2009 року, провівши проектно-вишукувальні роботи по установленню меж землекористування й склавши відповідний акт, отримати який позивач не виявив бажання, не дивлячись на неодноразові повідомлення відповідача, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , проте помилково зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності та застосував її наслідки, відмовивши в задоволенні позову з цих підстав.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, у порушення вищевказаних положень закону, не звернув увагу на те, що у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності, що є взаємовиключними підставами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене суд касаційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, вірно встановив обставини справи, унаслідок чого дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, проте помилково застосував строк позовної давності, тому відповідно до частини першої статті 412 ЦПК Україниоскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на пропуск позовної давності, як підставу для відмови у позові, що не було виправлено судом апеляційної інстанції.

При цьому касаційний суд враховує, що помилкове посилання суду першої інстанції на позовну давність не потягло неправильне вирішення спору, оскільки судом наведено докази та мотиви, які відповідають встановленим обставинам та ґрунтуються на законі, щодо недоведеності пред`явленого позову.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2017 року скасувати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року посилання на пропуск позовної давності, як підставу для відмови у позові.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов