ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/861/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301030300 Подорога Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Бондаренка С.І., Фетісової Т.Л.

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Мліївська сільська рада Городищенського району Черкаської області;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2019 року ухваленого у складі судді Подороги Л.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно (пай),-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно (пай).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Позивач являється племінником покійної ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_1, померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 була матір`ю позивача ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на земельну частку (пай), що розташована в АДРЕСА_1, площею 1,79 га.

Позивач стверджує, що його мати жила з померлою тіткою в одному батьківському будинку.

Коли у матері з`явилася сім`я , вона з чоловіком збудувала будинок на цьому ж подвір`ї. Тобто вони практично жили разом тільки в різних будинках та вели спільне господарство.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки мати опікувалася тіткою, то вона фактично після її смерті вступила у володіння та управління майном, що належало ОСОБА_2 . Після смерті матері він фактично успадкував вказане майно, як спадкоємець першої черги за законом.

Оскільки в установленому законом порядку він не може оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що належало його тітці, просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом, право власності на земельну частку, що знаходиться в адміністративних межах Мліївської сільської ради Городищенського району, розміром 1,79 га. та належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі сертифікату на земельну ділянку.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач звертаючись в суд з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування, не надав доказів свого звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та прийняття нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Також суд вказує, що оскільки при зверненні з позовом позивач вказує на те, що спадщину після смерті тітки прийняла його мати ОСОБА_3 , Мліївська сільська рада Городищенського району не є належним відповідачем по справі, оскільки у разі пред`явлення позову про прийняття спадщини після померлої матері саме ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після матері позивача і має бути відповідачем у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив суд скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2019 року і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилалася на те, що в підготовчому засіданні позивачем було надано довідку з державного архіву Черкаської області про реєстрацію актів про народження ОСОБА_3 та до позовної заяви копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , які засвідчують, що вони були рідними сестрами. Крім того все майно, окрім будинку та земельної ділянки під ним, прийняв позивач та забрав його до себе додому.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1, померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_1, померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 була матір`ю позивача ОСОБА_1

За життя, нині покійній ОСОБА_2 належав сертифікат на право на земельну частку (пай), серії НОМЕР_5 по КСП агрофірма «Мліїв», що розташована в АДРЕСА_1, площею 1,79 га.

Згідно з довідкою Городищенської державної нотаріальної контори № 687/02-14 від 05 вересня 2019 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в Городищенській державній нотаріальній конторі спадкової справи не виявлено. Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 в Городищенській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу № 503/2006 за заявою про фактичне прийняття спадщини дочки померлої - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 останній видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та грошові заощадження. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися.

Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 вказує, що після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину фактично прийняла його мати, яка доводиться сестрою померлій - ОСОБА_3 .. ОСОБА_3 померла13 серпня ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до положень пункту 5 вказаних Прикінцевих та перехідних положень, правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки при зверненні в суд із позовом ОСОБА_1 вказує, що після смерті його тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщина фактично була прийнята сестрою померлої і його матір`ю ОСОБА_3 , яка фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, і даний факт ним був підтверджений в ході розгляду апеляційної скарги Черкаським апеляційним судом, відповідно до вищевикладених Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, а тому посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду на статті Цивільного кодексу України 2004 року є помилковим.

Відповідно до положень статті 527 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

Статтями 529, 530 ЦК України в редакції 1963 року встановлено, що при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також у разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла її сестра ОСОБА_3 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, позивач ОСОБА_1 відповідно до положень Розділу УП «Спадкове право» ЦК України 1963 року не є спадкоємцем за законом після смерті своєї тітки ОСОБА_2 , а тому його вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на майно, що належало померлій ОСОБА_2 є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому законом. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику при розгляді цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові з цих мотивів.

Щодо позиції суду першої інстанції про те? що позов пред`явлено до неналежного відповідача - Мліївської сільської ради Городищенського району так як спадщину після смерті матері ОСОБА_3 прийняла її дочка ОСОБА_4 , яка має бути відповідачем у разі пред`явлення позову про прийняття спадщини після померлої матері, то його колегія суддів вважає передчасним, оскільки у даній справі позивач звернувся в суд з позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на майно, що належало його тітці ОСОБА_2 , і вимоги відносно спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла в 2004 році, не заявляв.

Щодо позиції суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження родинних стосунків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , то відповідно до ксерокопії свідоцтва про народження ОСОБА_2 (а.с. 10), ксерокопії архівної довідки від 30 травня 2019 року щодо акту про народження ОСОБА_3 (а.с. 34, 47) та ксерокопії свідоцтва про одруження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 серії НОМЕР_4 (а.с. 48) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними сестрами.

Доводи наведені в обґрунтуванні апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно (пай) - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Т.Л.Фетісова

С.І. Бондаренко

Повний текст постанови виготовлений 17 грудня 2019 року.: