Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 523/11051/17

провадження № 61-13925св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:слідче управління Головного управління Національної поліції у Львівській області, територіальний сервісний центр 5147,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: слідче управління Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - слідче управління ГУНП у Львівській області), територіальний сервісний центр 5147

(далі - ТСЦ 5147), про визнання добросовісним набувачем автомобіля, звільнення з-під арешту та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 березня 2016 року вона придбала автомобіль «Hyundai IX 35» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 399/01/5147/2016, який зареєстрований НОМЕР_2 та який до цього був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію засобу серії НОМЕР_3 , виданого

ТСЦ 2142.

09 вересня 2016 року на підставі ухвали слідчого судді Жидачівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2016 року та 29 червня

2017 року на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду

м. Львова від 27 червня 2017 року, в рамках кримінального провадження № 0000723 від 20 липня 2016 року за місцем проживання позивача, співробітниками поліції були проведені обшуки з метою вилучення вказаного транспортного засобу.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) у кримінальному провадженні № 000072 17 грудня 2015 року по вулиці Городицькій, 282 у місті Львові невстановлена особа заволоділа автомобілем «Hyundai IX 35» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_4 . За даними інформаційної бази «Угон» датою викрадення автомобіля марки «Hyundai IX 35» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , зазначено 20 липня 2016 року, датою внесення в базу цих даних зазначено 14 вересня 2016 року.

Також вказувала, що відповідно до інформації «НАІС ДДАІ» Міністерства внутрішніх справ України станом на 17 грудня 2015 року власником автомобіля марки «Hyundai IX 35» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , був ОСОБА_3 , тобто на момент придбання позивачем транспортного засобу жодна особа із заявою щодо викрадення транспортного засобу до правоохоронних органів не зверталась.

На думку позивача, вона є добросовісним набувачем вказаного автомобіля, оскільки придбала його з додержанням норм закону, сплатила всі податки та необхідні платежі, а на момент придбання автомобіля були відсутні будь-які відомості про те, що продавець не мав права відчужувати автомобіль.

За таких обставин просила визнати її добросовісним набувачем автомобіля «Hyundai IX 35» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу транспортного засобу серії НОМЕР_5 ; звільнити автомобіль з-під арешту та визнати за нею право власності на вказаний автомобіль.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 добросовісним набувачем автомобіля «Hyundai IX 35» 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , придбаного згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 399/01/5147/2016, який зареєстрований ТЦС 5147 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу транспортного засобу серії НОМЕР_5 у селищі міського типу Комінтернівське Одеської області; визнано за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент придбання позивачем транспортного засобу, він належав на законних підставах ОСОБА_2 , під арештом чи у розшуку не перебував і не було жодних порушень при реєстрації транспортного засобу на позивача, доказів належності спірного автомобіля на праві власності ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач є добросовісним набувачем автомобіля та її право власності підлягає захисту в судовому порядку, у спосіб, обраний позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звільнення майна з під арешту, суд першої інстанції виходив з того, що арешт накладено в рамках кримінального провадження, тому скасуванню вказаний арешт підлягає у порядку, визначеному КПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 , рішення Суворовського районного суду

м. Одеси від 31 серпня 2018 року скасовано в частині вирішення позову про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визнання добросовісним набувачем, апеляційний суд виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки за своєю суттю вимога про визнання добросовісним набувачем не може бути позовною вимогою, а є лише складовою, що підлягає встановленню, при обґрунтуванні іншої позовної вимоги. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення вимог про визнання добросовісним набувачем відсутні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 набула право власності на спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 399/01/5147/2016 від 15 березня 2016 року, укладеного з ОСОБА_2 , автомобіль зареєстровано за позивачем.

Апеляційний суд також зазначив, що договір купівлі-продажу від 15 березня 2016 року не розірваний, не визнаний недійсним, тобто власником спірного автомобіля є ОСОБА_1 , тому її право власності не потребує визнання в судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня

2019 року та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з Суворовського районного суду м. Одеси.

У жовтні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що заявник є добросовісним набувачем автомобіля, оскільки на момент його придбання той належав на законних підставах ОСОБА_2 , під арештом чи у розшуку не перебував, жодних порушень при реєстрації транспортного засобу на позивача не було. На час придбання автомобіля заявником були відсутні будь-які відомості про те, що продавець не мав права відчужувати автомобіль або що він був загублений, викрадений чи вибув з володіння власника поза його волею, що перешкоджає витребуванню у заявника автомобіля на користь колишнього власника. Вказувала на помилковість висновків апеляційного суду про відсутність порушення її прав. ОСОБА_4 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, та звертаючись із заявою до органів досудового розслідування вважає себе власником спірного автомобіля.

На думку заявника, вимога про визнання її добросовісним набувачем є підставою для визнання за нею права власності на автомобіль, а обраний спосіб захисту не суперечить діючому законодавству.

Доводи осіб, які подали відзив (пояснення) на касаційну скаргу

У встановлений судом строк учасниками справи відзив на касаційну скаргу не подано.

У листопаді 2019 року ТСЦ № 5147 подав письмові пояснення в яких зазначив, що 15 березня 2016 року спірний транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ 5147, будь-які обмеження щодо реєстрації вказаного транспортного засобу в базі МВС України на час перереєстрації були відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 399/01/5147/2016 від 15 березня 2016 року, зареєстрованого

ТСЦ 5147, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 автомобіль «Hyundai IX 35»,

2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який належав останній на праві власності згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_3 , виданим 16 лютого

2016 року ТСЦ 2142 на підставі договору купівлі-продажу № 2142/2016/560

від 16 лютого 2016 року.

Судами встановлено, що до ЄРДР під № 000072 внесено відомості про кримінальне правопорушення, за фактом заволодіння невстановленою особою 17 грудня 2015 року по вулиці Городоцькій, 282 у м. Львові автомобілем «Hyundai IX 35», що належить ОСОБА_4 .

З інформаційної бази «Угон» суди встановили, що заяву про викрадення автомобіля марки «Hyundai IX 35», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 подано ОСОБА_4 20 липня 2016 року, датою внесення у базу цих даних зазначено 14 вересня 2016 року.

Також суди встановили, що відповідно до інформації «НАІС ДДАІ» МВС України, станом на 17 грудня 2015 року власником автомобіля марки «Hyundai IX 35», 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 був ОСОБА_3 .

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), який діяв на час виникнення спірних правовідносин і визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у уповноважених органах МВС, не допускається.

Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним

речово-правовим засобом захисту права власності.

Встановивши, що ОСОБА_1 набула право власності на спірний автомобіль у встановленому порядку на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного та оформленого безпосередньо в сервісному центрі МВС у присутності адміністратора такого органу, і цей договір не розірваний і не визнаний недійсним, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки на час пред`явлення позову та розгляду справи право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 , відсутні підстави для визнання за нею права власності на цей автомобіль ще й за рішенням суду.

Крім того, ОСОБА_1 одночасно із позовною вимогою про визнання права власності на автомобіль заявила вимогу про визнання її добросовісним набувачем.

Відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги апеляційний суд правильно зазначив, що пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про витребування майна.

Аналогічного висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18) постанова від 19 вересня 2018 року.

Підстав для відступу від вказаного висновку викладеного у постанові Верховного Суду в справі № 755/15989/15-ц, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання добросовісним позивачем.

В частині вирішення судом першої інстанції позовних вимог про звільнення автомобіля з-під арешту, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось, а отже не є предметом перегляду в касаційному порядку.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта