Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 487/1676/18

провадження № 61-48546св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Миколаївський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року у складі судді Павлової Ж. П. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справУкраїни (далі - Миколаївський НДЕКЦ МВС України) про визнання протиправними дій щодо дискримінації та ненадання відповіді на звернення, захисту честі та гідності, визнання дій неправомірними щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною та відпуски без збереження заробітної плати, скасування наказу, притягнення до кримінальної відповідальності, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, надання переважного права на призначення на вакантні посади.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що працював у відповідача на посаді завідувача сектору кадрового забезпечення згідно з наказом від 09 листопада 2016 року № 53 о/с.

Наказом від 05 березня 2018 року № 15 о/с його звільнено з посади із підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із скороченням штатів.

Перед звільненням йому відмовлено у наданні відпустки по догляду за дитиною, а відпустка без збереження заробітної плати як особі з інвалідністю надана з перенесенням дати на наступний день, що суперечить його волевиявленню.

Вважаючи незаконними дії відповідача щодо звільнення за скороченням штатів, щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною та перенесення дати відпустки без збереження заробітної плати щодо дискримінації та надання переваги іншим особам, щодо недопуску до робочого місця, позивач просив суд задовольнити його позов із поновленням на попередній посаді та наданням відпустки по догляду за дитиною та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

07 серпня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про доповнення позовних вимог, а саме позивач просив встановити його переважне право та відповідність кваліфікації для призначення на посади завідувача сектору імунологічних, цитологічних видів дослідження та досліджень волосся відділу біологічних досліджень Миколаївського НДЕКЦ МВС України; заступника завідувача відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України; завідувача сектора матеріально-технічного забезпечення діяльності відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України; завідувача сектору організаційно-методичного забезпечення та організації наукової роботи відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із відсутності підстав для отримання відпустки для догляду за дитиною, оскільки позивач не надав оригіналу довідки, якою б достовірно підтверджувався факт дострокового виходу на роботу матері дитини; перенесення на один день початку відпустки без збереження заробітної плати, як особі з інвалідністю, не порушує прав позивача, оскільки у день подання заяви про відпустку останній перебував на роботі, внаслідок чого відпустка надана із наступного дня, тобто із 03 січня 2018 року. У Миколаївському НДЕКЦ МВС Українидійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, наслідком якого стало скорочення чисельності та штату працівників, позивача повідомлено про скорочення посади та наступне звільнення в передбачений законом строк та йому запропоновані для зайняття усі вакантні на період вивільнення посади, які відповідали його рівню освіти та кваліфікації, від зайняття яких позивач відмовився, а тому підстав для його поновлення не встановлено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли необґрунтованого висновку про те, що через ненадання позивачем всіх документів в оригіналах йому не надано соціальну відпустку. Перенесення відповідачем дати відпустки позивача не відповідає волевиявленню останнього та спрямоване на сфабрикування акта відмови позивача в ознайомленні 02 січня 2018 року із наказом про звільнення. Відповідач не запропонував позивачу всіх наявних вакансій та робіт, які може виконувати працівник та які відповідають його кваліфікації. Відповідач долучив до матеріалів справи сфабриковані посадові інструкції, акт відмови в ознайомленні про скорочення посади, недостовірні копії штатних розписів. Судами не взято до уваги усі докази, які підтверджують факт дискримінації щодо позивача.

У листопаді 2019 року від Миколаївського НДЕКЦ МВС України надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , уякому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Встановлені судами обставини

Із 09 листопада 2016 року ОСОБА_1 призначений на посаду завідувача сектору кадрового забезпечення Миколаївського НДЕКЦ МВС України відповідно до наказу від 09 листопада 2016 року № 53о/с.

21 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до директора Миколаївського НДЕКЦ МВС України Мишаковського О. Ю . про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із 01 січня 2018 року. До заяви долучені копія свідоцтва про народження дитини, довідка з роботи дружини, лист Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради. Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини є ОСОБА_4 . Відповідно до довідки від 20 грудня 2017 року № 235, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , ОСОБА_4 із 04 грудня 2017 року працює у мережі магазинів «PullLOVE» на посаді продавця непродовольчих товарів із позмінним графіком роботи.

Відповідно до Наказу МВС України від 26 грудня 2017 року № 1074 «Про організаційно-штатні зміни в науково-дослідних установах МВС» затверджено перелік змін у штатах МВС, зокрема скорочено посаду завідувача сектору кадрового забезпечення.

28 грудня 2017 року листом № 19/115/02-1/18977 ОСОБА_1 повідомлено про необхідність з`явитися до Миколаївського НДЕКЦ МВС України з метою вирішення питання щодо надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також вказано на необхідність надання оригіналів документів, що можуть давати підстави для такої відпустки.

02 січня 2018 року о 14 год 05 хв ОСОБА_1 попереджено про організаційно-штатні зміни та скорочення посади завідувача сектору кадрового забезпечення Миколаївського НДЕКЦ МВС України, а також запропоновано існуючу вакантну посаду водія автотранспортних засобів сектору матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України (за відсутності медичних протипоказань), проте останній від підпису на попередженні відмовився, про що складено комісійний акт за підписами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Того ж дня ОСОБА_1 звернувся із заявою до т.в.о. директора Миколаївського НДЕКЦ МВС України про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном 60 календарних днів із 02 січня 2018 року. До заяви долучена довідка медико-соціальної експертної комісії про інвалідність 2 групи ОСОБА_1 Заява зареєстрована 02 січня 2018 року о 13 год 35 хв.

15 січня 2018 року директором Миколаївського НДЕКЦ направлено поштою ОСОБА_1 пропозицію від 12 січня 2018 року про переведення на вакантну посаду фахівця сектору документального забезпечення з посадовим окладом 3 048,00 грн на місяць.

У матеріалах справи наявна доповідна записка від 03 березня 2018 року, складена ОСОБА_1 на ім`я директора Миколаївського НД ЕКЦ МВС України, про відсутність доступу до його робочого кабінету.

03 березня 2018 року ОСОБА_1 під підпис ознайомлений із пропозицією про переведення на вакантну посаду провідного фахівця сектору матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення діяльності Миколаївського НДЕКЦ МВС України з посадовим окладом 3 207,00 грн на місяць. На попередженні міститься відмітка ОСОБА_1 про його згоду на запропоновану посаду. Того ж дня останній звернувся із відповідною заявою до директора Миколаївського НДЕКЦ МВС України.

05 березня 2018 року ОСОБА_1 направив директору Миколаївського НДЕКЦ МВС України заяву про відкликання заяви від 03 березня 2018 року та просив вважати її неподаною.

Наказом від 05 березня 2018 року № 15о/с ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача сектору кадрового забезпечення Миколаївського НДЕКЦ МВС України у зв`язку з скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Із наказом ОСОБА_1 ознайомлений у той же день, про що свідчить його відмітка про заперечення через порушення на його думку норм трудового законодавства.

Нормативно-правове обґрунтування

Щодо надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустки без збереження заробітної плати

Відповідно до частини першої статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною (частина сьома статті 179 КЗпП України).

Положеннями статті 18 Закону України «Про відпустки» передбачено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

Частиною четвертої статті 20 Закону України «Про відпустки» встановлено, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку особам з інвалідністю I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно.

Щодо розірвання трудового договору випадках змін в організації виробництва і праці

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Щодо дискримінації

Статтею 2? КЗпП України передбачено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ /СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, п.п. 48, 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо ненадання відпустки для догляду за дитиною, суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач не виконав письмової вимоги роботодавця щодо надання оригіналу довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну відпустки для догляду за дитиною і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено, чим позбавив можливості відповідача перевірити усі обставини, необхідні для надання працівникові такої відпустки, обґрунтовано виходили із того, що відповідачем у цьому випадку не порушено вимог трудового законодавства.

Щодо вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача щодо перенесення дати початку відпустки без збереження заробітної плати із 02 січня на 03 січня 2018 року, то висновок судів про те, що права позивача у цьому випадку не порушені є обґрунтованим, з огляду на те, що встановлені у справі обставини, а саме: заява про відпустку без збереження заробітної плати, починаючи із 02 січня 2018 року, подана позивачем у цей же день, вказана заява зареєстрована 02 січня 2018 року о 13 год 35 хв, позивач перебував на роботі у цей день, який зарахований йому як робочий, свідчать про неможливість оформлення роботодавцем відпустки із дати, вказаної позивачем у заяві.

Вирішуючи спір у частині звільнення позивача, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату, відповідачем у встановлений строк повідомлено позивача про зміни в організації виробництва і праці та про майбутнє звільнення, відповідач запропонував позивачеві вакантні посади, які відповідали його освітньому рівню та кваліфікації, проте останній відмовився від зайняття цих посад, оскільки виявив бажання зайняти іншу посаду, яка не відповідала його освітньому рівню та кваліфікації, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено законно, оскільки відбулось із дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України.

З урахуванням того, що позивачем не доведено того, що дії відповідача є незаконними, призвели до його моральних страждань, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у частині відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про визнання дій відповідача дискримінаційними, суди дійшли правильного висновку про те, що такі вимоги є безпідставними, оскільки позивачем не доведено належними доказами, що дії відповідача при наданні відпусток, скороченні посади та подальшому звільненні позивача відбувалися на ґрунті дискримінації, тобто поводження із позивачем у різний спосіб з іншими працівниками за певними ознаками без об`єктивного та розумного обґрунтування.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими та по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вказаної статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів щодо перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2018 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик