Справа № 462/887/18 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/871/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м.Львів

Справа № 462/887/18

Провадження № 22ц/811/871/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Фейір К.О.

з участю ОСОБА_7 , ОСОБА_15 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_7

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 23 січня 2019 року (суддя Гедз Б.М.),

у справі

за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування,-

встановив:

ОСОБА_7 звернувся з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, починаючи з 2005 року і до дня її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та визнання права на спадкування в порядку четвертої черги за законом. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померли ОСОБА_11 та її син ОСОБА_12 . Після смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав їй на підставі свідоцтва про право власності від 4 травня 1998 року, виданого на підставі наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста №1610/169-07 від 10 квітня 1998 року. Зазначає, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заповіту не залишили, тому спадкування має здійснюватися за законом після кожного з них окремо. Вказує, що після їх смерті із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , як спадкоємці п`ятої черги за законом, однак не можуть документально підтвердити свої родинні стосунки зі спадкодавцями. Стверджує, що він ( ОСОБА_7 ) має право на спадкування після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_12 як спадкоємець четвертої черги за законом, оскільки з 2005 року він постійно проживав зі спадкодавцями. Зазначає, що у них був спільний побут, спільне господарство та бюджет. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2019 року відмовлено в позові за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_7 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. Вказує, щоОСОБА_11 була його знайомою, доказів того, що вони були родичами немає. Зазначає, що допомагав їй при будівництві будинку. Стверджує, що факт його проживання однією сім`єю із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 настав у 2012 році. Комунальні послуги сплачувала ОСОБА_11 , але він давав власні кошти на такі витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

У позовній заяві позивач вказує, що встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 йому необхідно з метою отримання права на спадкування після їх смерті, як спадкоємцю четвертої черги спадкування за законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_11 , що стверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 2017 року Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

З свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 , виданого 15 червня 2017 року Залізничним районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_12 ..

Спадкування здійснюється за законом після кожного з них окремо, оскільки заповіту вони не склали.

До складу спадкового майна ОСОБА_11 входить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_11 на будинок підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого їй на підставі наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста №1610/169-07 від 10 квітня 1998 року.

Відповідно до ухвали №1106 13 сесії 3 скликання Львівської міської ради від 21 червня 2001 року «Про найменування та перейменування вулиць у місті Львові» вулицю Чупринки в місті Львові перейменовано на вулицю Люби Гайовської .

Наявність спадкового майна після смерті ОСОБА_12 не встановлено.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ч. 1 ст. 1220 цього Кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1258 цього Кодексу спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1265 цього Кодексу у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

З копій спадкових справ до майна померлих ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , заведених П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою, встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звернулись: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Листом №4004/02-14 від 15 грудня 2017 року П`ята Львівська державна нотаріальна контора сторонам повідомила, що з метою оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_12 їм необхідно подати документи, що підтверджують родинні стосунки зі спадкодавцями.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із п. 6 рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно проживають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності ЦК України. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Встановлено, що спадкодавці ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували між собою в родинних відносинах як матір та син, спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії паспорта позивача серії НОМЕР_3 , виданого 11 червня 1998 року Залізничним РВ УМВС України у Львівській області, встановлено, що з 21 березня 1991 року місце проживання ОСОБА_7 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Також встановлено, що він з 27 квітня 1968 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , 1944 року народження.

Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Згідно акту №61 від 17 лютого 2018 року ЛКП «Левандівка» ОСОБА_7 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 2005 року.

Даний факт також підтверджено актом ЛКП «Левандівка» № 159 від 26 квітня 2018 року.

Це може свідчити про фактичне перебування позивача за адресою: АДРЕСА_1 , проте не підтверджують та не спростовують факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в розумінні ст. 3 СК України, оскільки не розкривають підстав, умов проживання ОСОБА_7 за вказаною адресою чи суть його взаємостосунків зі спадкодавцями.

Позивач 15 червня 2017 року звернувся з заявою про прийняття спадщини, в якій вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна сестра ОСОБА_11 , яка на день смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, у вказаній заяві позивач зазначає своє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 . Наведене свідчить про те, що позивач при зверненні до нотаріуса мав намір спадкувати майно померлої ОСОБА_11 як її родич, а не як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність фактичних даних, які б підтверджували факт проживання позивача з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 однією сім`єю, адже вони між собою не були пов`язані спільним побутом, так як ОСОБА_7 проживав (перебував) відокремлено від спадкодавців в літній кухні, а ОСОБА_11 та її син проживали в будинку, куди позивач самостійно не заходив. Позивачем не розкрито суть взаємостосунків між ним та спадкодавцями, в тому числі, чи мали вони взаємні права та обов`язки, в чому вони полягали, чи піклувалися вони один про одного та в чому це виявлялось, чи мали вони спільні заощадження, спільний бюджет і з чого він складався, чи здійснювали вони спільні витрати, покупки, ремонт і т.п. По суті показів позивача вбачається, що він постійно обробляв город за місцем проживання спадкодавців, користувався зібраним врожаєм овочів, утримував та доглядав пасіку.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї спадкодавця, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилаючись на факт спільного проживання зі спадкодавцями однією сім`ю понад п`ять років, ОСОБА_7 доказів, які б підтверджували пов`язаність їх спільним побутом, наявністю взаємних прав та обов`язків, що є визначальним у вирішенні питання про спадкування на підставі статі 1264 ЦК України, не надав.

Позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт його постійного проживання зі спадкодавцями однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367 п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді