ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1242/19 Справа № 204/4433/17 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, мотивуючи його тим, що 13 вересня 2014 року між нею та ОСОБА_3 був укладений, нотаріально посвідчений, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування.

Вказувала, що в період останніх років, перед укладанням даного правочину, стан її здоров`я істотно погіршився, їй допомагали родичі та сусіди, втім 30 грудня 2013 року до неї прийшла ОСОБА_3 та запропонувала свою допомогу, увійшовши до неї у довіру, пропонувала купити їй їжу та ліки.

Зазначала, що 13 вересня 2014 року до неї у квартиру завітала ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 та дали їй на підпис блакитний аркуш паперу, запевнивши її, що це договір довічного утримання, який вона підписала.

Посилаючись на те, що вона весь час жила у своїй квартирі та сплачувала житлово-комунальні послуги за неї, а звернувшись за оформленням субсидії та отримавши відмову у зв`язку з відсутністю в неї права власності на квартиру, вона зрозуміла, що уклала фіктивний правочин, оскільки правові наслідки саме договору купівлі-продажу не настали, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 вересня 2014 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В., реєстровий номер 1-548.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення з квартири, зняття з реєстрації місця проживання та вселення, мотивуючи тим, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не має ознак фіктивного, оскільки вони підписали його у присутності нотаріуса, ОСОБА_3 особисто були ОСОБА_2 передані кошти за квартиру, а вона передала ОСОБА_3 квартиру шляхом вручення ключів від неї та правовстановлюючих документів.

Зазначала, що квартирою ОСОБА_2 користується тимчасово з її дозволу та залишилася проживати в ній, оскільки є особою пенсійного віку, в цьому будинку проживають сусіди, з якими в неї дружні стосунки, та які її відвідують.

Вказувала, що під час договірних відносин з ОСОБА_2 був намір укласти з нею договір купівлі-продажу квартири, інших цілей, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу, у неї не було, та у даному випадку виникли настали юридичні наслідки, передбачені саме цим договором, а саме, за нею було зареєстровано право власності на квартиру, а ОСОБА_2 отримала кошти за неї.

Посилаючись на те, що домовленість між ними в частині тимчасового проживання ОСОБА_2 в квартирі була усною та наразі ОСОБА_2 перешкоджає їй користуватися своєю власністю, замок на вхідних дверях змінила, не надає ключів від квартири, на телефонні дзвінки не відповідає, виселятися з квартири не бажає, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири без надання іншого житлового приміщення; зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі від 31 липня 2018 року позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині, якою їй було відмовлено у позові, та ухвалити в цій частині нове рішення про його задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що спірний правочин є фіктивним, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків.

02 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягала на тому, що вони мали лише одну мету - укласти договір-купівлі продажу та цю мету було ними досягнуто.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 померла та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року провадження по справі було зупинено для залучення правонаступника позивача.

Провадження було відновлена та ухвалою Дніпровського апеляційного суду 05 листопада 2019 року до участі у справі було залучено правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у частині, що переглядається, не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 вересня 2014 року між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири (надалі - договір), згідно якого ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. та зареєстровано у реєстрі №1-548 (т.1 а.с.8).

Згідно п.4 договору купівлю-продаж зазначеної квартири було вчинено за 149.000 грн.

Підписанням цього договору сторони свідчать про одержання продавцем від покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у сторін будь-яких матеріальних претензій одна до одної.

У пункті 7 договору зазначено, що покупець в шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та нерухоме майно, що є предметом даного договору, належить їй на праві особистої приватної власності.

Вказані обставини також були встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2017 року (т.1 а.с.30-32) по цивільній справі №204/6457/16-ц (провадження №2/204/226/17) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про реєстрацію права власності, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року (т.1 а.с.33-36).

Предметом позову під час розгляду судом справи №204/6457/16-ц (провадження №2/204/226/17) було визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В., реєстровий номер 1-548, а підставою позову позивач визначив ст.235 ЦК України,

З копії запису №1-548 від 13 вересня 2014 року з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори вбачається, що договір купівлі-продажу квартири серії НАВ№700720, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку з хворобою був посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. на дому, в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.132-134).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 вересня 2014 року, що підтверджується витягом №26770749 від 13 вересня 2014 року (т.1 а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоведено фіктивності оспорюваного нею правочину. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд керувався тим, що не доведено, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_3 будь-які перешкоди у користуванні квартирою, що на думку позивача за зустрічним позовом, є підставою для виселення ОСОБА_2 з квартири, матеріали справи не містять будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що відповідач за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється виселятися з квартири АДРЕСА_1 , відмовляється зніматися з реєстрації місця проживання, змінила замок на вхідних дверях квартири.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, зважаючи на похилій вік ОСОБА_2 , яка на час розгляду апеляційної скарги померла, зважаючи на те, що оспрюваний правочин було посвідчено за адресою її проживання, на час його підписання ОСОБА_2 було 85 років та вона мала намір укласти саме договір довічного отримання, а на договір купівлі-продажу квартири, яка була її єдиним місцем проживання, колегія суддів приходить до переконання, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не призвело до настання обов`язкового правового наслідку - фактичного переходу права власності на квартиру, оскільки ОСОБА_2 залишила за собою повний контроль власника щодо володіння, користування та розпорядження квартирою, відчуженою за оспорюваним договором.

Тому колегія суддів вважає, що оспорюваний у цій справі правочин підлягає визнанню недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового про задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати в розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2018 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 вересня 2014 року між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамарі Я.В., реєстровий номер 1-548.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.