Номер провадження: 22-ц/813/348/19
Номер справи місцевого суду: 518/632/15-ц
Головуючий у першій інстанції Палій С.А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретарів судового засідання: Томашевської К.В., Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 21061, 1989 року випуску, укладений 08.10.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., в тому числі житловою 31,7 кв. м., з господарчими будівлями та надвірними спорудами; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1500 га; гараж на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки ВАЗ 21061, 1989 року випуску, кузов номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та поділити майно подружжя відступивши від рівності часток присудивши позивачу ОСОБА_1 3/4 частки спільного майна, відповідачу ОСОБА_2 1/4 спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вищезазначене майно було придбане під час шлюбу і у відповідності до СК України підлягає розподілу між подружжям, відступивши від рівності часток присудивши позивачу ОСОБА_1 3/4 частки спільного майна, відповідачу ОСОБА_2 1/4 спільного майна, у зв`язку з проживанням спільних дітей разом з позивачем.

У серпні 2015 року до початку розгляду судом справи по суті від ОСОБА_2 до суду надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл спільного майна, та відповідно до уточнень позивач просив суд: визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , вартістю 16 366 грн. - його особистою приватною власністю; визнати легковий автомобіль ВАЗ 21061, 1989 року випуску, вартістю 3 198,90 грн., який належить ОСОБА_2 - його особистою приватною власністю; визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: стінка « Вікторія », 2005 року придбання, вартість якої на теперішній час складає 3000 грн.; комп`ютер, 2010 року придбання, вартість якого на теперішній час складає 2500 грн.; набір меблів для спальні (ліжко, трюмо, 1 пуфик), 2006 року придбання, вартість якого на теперішній час складає 3000 грн.; набір меблів (диван, 2 крісла), 2005 року придбання, вартість яких на теперішній час складає 2500 грн.; майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0, 15 га, вартість якої складає 30 000 грн та розподілити майно подружжя наступним чином: виділити ОСОБА_2 : стінку « Вікторія », 2005 року придбання, вартість якої на теперішній час складає 3000 грн.; комп`ютер, 2010 року придбання, вартість якого на теперішній час складає 2500 грн.; набір меблів для спальні (ліжко, трюмо, 1 пуфик), 2006 року придбання, вартість якого на теперішній час складає 3000 грн.; набір меблів (диван, 2 крісла), 2005 року придбання, вартість яких на теперішній час складає 2500 грн. Усього на суму 11 000 грн. Виділити ОСОБА_1 : майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0, 15 га, вартість якої складає 30 000 грн. Усього на суму 30 000 грн.

Мотивуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 зазначив, що вищезазначене майно, яке підлягає поділу відповідно до позову було придбане та отримано під час шлюбу і у відповідності до СК України підлягає розподілу між подружжям, що стосується житлового будинку та транспортного засобу вважає дане майно таким, що не підлягає розподілу між подружжям та є особистою власністю, оскільки було придбано за власні кошти з продажу власного майна набутого ще до шлюбу.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , вартістю 16 366 грн., його особистою приватною власністю. Визнано спільною сумісною власністю подружжя майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га, вартість якої складає 30 000 грн. та виділено ОСОБА_1 майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га, вартість якої складає 30 000 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково і визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 59,7 кв.м., в т.ч. житловою площею 31,7 кв.м. та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку з кадастровим номером :02 : 003 : 0119 площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); відмовити в задоволені інших позовних вимог за первісним позовом; відмовити повністю в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та розподіл спільного майна, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Тобто рішення райсуду оскаржується частково - в частині відмови у задоволенні основного позову про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м., в т.ч. житловою площею 31,7 кв.м. та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0119 площею 0,1500 га., а також в частині задоволення зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 особистої приватної власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦГЖ України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні основного позову в частині відмови у задоволенні основного позову про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 59,7 кв.м., в т.ч. житловою площею 31,7 кв.м. та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0119 площею 0,1500 га., а також в частині задоволення зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 особистої приватної власності на жилий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , задовольняючи зустрічний позов, визнаючи житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 , визнаючи спільною сумісною власністю подружжя майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га, вартість якої складає 30 000 грн та виділяючи в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га, суд першої інстанції виходив з того, що:

- спірний будинок придбаний Сороченком за особисті кошті, що підтверджується матеріалами справи, і позивачем не доведено протилежне (не надано жодних доказів, які б доводили придбання спірного будинку за спільні кошти подружжя);

- ОСОБА_1 має майнові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа якої 0,15 га. і тому вказані земельна ділянка є спільним майном подружжя і підлягає поділу.

Проте судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 20.08.1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований в Ширяївському районному РАГС Одеської області та який в подальшому було розірвано 16.12.2014 року (т.1 а. с. 24);

- відповідно до свідоцта про право власності № 2 від 25.12.1997 року, виданого виконкомом Ширяївської селищної ради № 350 від 11.12.1997 року зареєстрованого ОМБТІ та РОН в реєстрову книгу № 1 реєстр № 2 ОСОБА_2 належить житловий будинок з господарчими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 59,11 кв. м. в тому числі житловою 48,31 кв.м.;

- відповідно до договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купила житловий будинок з господарчими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 59,11 кв. м. в тому числі житловою 48,31 кв.м. за 16 050,00 грн.;

- відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2003 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 купив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., в тому числі житловою 31,7 кв. м., з господарчими будівлями та надвірними спорудами: Б-літня кухня, В-сарай, Г-погріб; Д-сарай; 1-3 огорожа, № 1 відмостка, розташовані на земельній ділянці 1 600 кв. м. Продаж вчинено за 16 366 грн.; За умовами договору відчужений будинок з господарчими спорудами без земельної ділянки, покупець зобов`язаний оформити право на земельну ділянку згідно до законодавства;

- в подальшому на ім`я ОСОБА_2 виданий державний акт від 17.-06.2010 року про право власності на земельну ділянку площею 0,15 га. за адресою: АДРЕСА_1 ;

- рішенням Ширяївської селищної ради Одеської області №1498 від 20.11.2009 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 0,15 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку;

- згідно відповіді з архіву Ширяївської РДА Одеської області єдиним документом що передував прийняттю рішення Ширяївської селищної ради Одеської області № 1498 від 20.11.2009 року є заява типової форми, підписана ОСОБА_1 щодо безоплатного надання їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га., що розташована на землях житлової і громадської забудови Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області.

Судова колегія звертає на відмінність змісту рішення Ширяївської селищної ради Одеської області № 1498 від 20.11.2009 року між примірником, копія якого надійшла до суду першої інстанції з Ширяївської селищної ради та примірником, копія якого направлена на запит суду апеляційної інстанції з архівного відділу Ширяївської РДА в частині адреси земельної ділянки.

Так у примірнику, що наданий до суду першої інстанції вбачається адреса: АДРЕСА_2 , в той час, як адреса земельної ділянки у копії рішення, яка витребувана апеляційним судом: АДРЕСА_4 .

Оскільки земельна ділянка виділена ОСОБА_1 до сьогодні в натуру на місцевості не винесена (межі, кути земельної ділянки не встановлені), докази про присвоєння виділеній земельній ділянці конкретної адреси не надані, судова колегія вважає достовірною інформацію про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки АДРЕСА_4 .

Зі змісту рішення Ширяївської селищної ради Одеської області № 1498 від 20.11.2009 року також вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язано підготувати необхідні документи та розпочати в установлений термін будівництво жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Представник ОСОБА_1 пояснив, що дійсно таке рішення існує, але ніяких дій, пов`язаних зі збором документів для винесення земельної ділянки в натуру (на місцевості) ОСОБА_1 протягом майже 10 років так і не вчинила і, оскільки межі земельної ділянки на місцевості не встановлені, то і ніякого будівництва не існувало і не існує.

Будь-яких доказів про винесення виділеної земельної ділянки в натуру (на місцевості) та про початок будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано.

Зі змісту рішення Ширяївської селищної ради Одеської області № 1498 від 20.11.2009 року вбачається, що вказана земельна ділянка передається ОСОБА_1 безоплатно, в порядку ст. 118 ЗК України.

При таких обставинах та враховуючи відсутність доказів про існування будинку збудованого під час перебування у зареєстрованому шлюбі, немає підстав вважати, що сама по собі земельна ділянка АДРЕСА_4 , яка безоплатно передана ОСОБА_1 в порядку ст.. 118 ЗК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тому висновок районного суду про визнання спільною сумісною власністю подружжя майнових прав на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га та про виділ майнових прав на цю земельну ділянку ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя є помилковим.

Крім того, згідно з ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У відповідності до ч.І ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 9 цієї ж статті земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги відсутність доказів про формування земельної ділянки по АДРЕСА_4 , у суду першої інстанції не було підстав для віднесення цієї земельної ділянки до об`єктів цивільних прав, що підлягають поділу між подружжям, як майнові права придбані в шлюбі.

Тому рішення суду в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя майнових прав на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га, вартість якої складає 30 000 грн. та про виділення ОСОБА_1 майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,15 га, вартість якої складає 30 000 грн.

Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині відмови у визнанні спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., в тому числі житловою 31,7 кв. м., з господарчими будівлями та надвірними спорудами; земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1500 га. та в частині задоволення судом зустрічного позову про визнання права за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на вказаний будинок.

Як встановлено судом право власності на спірний будинок ОСОБА_2 набуто у 1997 році.

Тому правовий режим спірного будинку визначається законодавством, яке було чинним на день її придбання - ЦК УРСР 1963 року та КпШС України.

Зокрема, згідно змісту КпШС України (ст.ст. 22, 24) власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста власність кожного з подружжя.

Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми містить і ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Конструкція вказаних норм права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, для визначення належності майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя необхідно з`ясувати не лише час придбання майна, але також джерело і мету придбання майна.

Як роз`яснив Верховний Суд України в абзаці 3 п. 9 постанови Пленуму № 16 від 12 червня 1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержано ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

За таких обставин за загальним правилом застосування презумпції спільності майна відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зокрема, за ч. 1 ст. 24 КпШС така особа має довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, воно придбано за рахунок коштів, які є його особистою власністю, без використання коштів сімейного бюджету, а метою укладення договору щодо придбання спірного майна були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Як вже зазначалося, право власності на спірний будинок і земельну ділянку ОСОБА_2 виникло під час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання з ОСОБА_1 .

При таких обставинах висновок районного суду про недоведеність ОСОБА_1 придбання спірного будинку за спільні кошти подружжя не заснований на законодавстві, оскільки питання про спростування презумпції передбаченої ст. 22 КпШС України порушує ОСОБА_2 і тому саме на нього законом покладено тягар доведення обставин, що спростовують презумпцію спільної сумісної власності на будинок придбаний під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі;

Визнаючи право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що спірний будинок придбаний 30.09.2003 року за особисті кошти ОСОБА_2 , який до укладення шлюбу з позивачкою, володів житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 і за кошти виручені від продажу останнього 26.08.2003 року.

При цьому суд послався на те, що цей будинок ( АДРЕСА_3 ) залишився ОСОБА_2 після розлучення з ОСОБА_7 відповідно до ухвали Ширяївського районного суду Одеської області від 01.03.1996 року.

Проте такі висновки райсуду не узгоджуються з встановленими у справі обставинами, не підтверджуються належними і достатніми доказами.

Зокрема суд фактично вважав доведеними доводи зустрічного позову та пояснення ОСОБА_2 , що саме за кошти виручені від продажу 26.08.2003 року будинку за адресою: АДРЕСА_3 він придбав через 5 тижнів - 30.09.2003 року спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки належних, допустимих та достатніх доказів ОСОБА_2 на підтвердження обставин, які наведені ним в обґрунтування заявлених вимог, до суду не надано, висновок суду, що саме за кошти виручені від продажу іншого будинку ОСОБА_2 придбав через 5 тижнів спірний будинок засновані на припущеннях, на яких може ґрунтуватися доведення.

Крім того, зі змісту ухвали Ширяївського районного суду Одеської області від 01.03.1996 року вбачається, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 з 1990 по 1992 рік і за цей час вони придбали будівельні матеріали і розпочали будівництво будинку по АДРЕСА_3 , придбали інше майно. У заяві про закриття провадження у справі ОСОБА_8 зазначала, що ОСОБА_2 сплатив їй грошову компенсацію у розмірі вартості 1/2 частини спільно набутого майна.

На час сплати ОСОБА_2 компенсації своїй першій дружині - ОСОБА_7 та постановлення судом ухвали про закриття провадження у цивільній справі про поділ майна подружжя 01.03.1996 року, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі більше 1,5 років (з 20.08.1994 року).

ОСОБА_2 не доведено належними, допустими та достатніми доказами, що компенсація вартості придбаного у шлюбі з ОСОБА_7 майна, яка відбулася вже під час перебування протягом 1,5 років у шлюбі з ОСОБА_1 здійснена за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_2 , у зв`язку з чим не можна вважати презумпцію права спільної сумісної власності на грошові кошти, за які була сплачена компенсація, вартості 1/2 частини майна, набутого у шлюбі.

Зазначена ухвала з наведеними в ухвалі мотивуваннями ОСОБА_2 не оскаржена і тому немає підстав вважати викладені в ухвалі обставини недостовірними і не приймати їх до уваги.

Слід зазначити, що свідоцтво про право власності ОСОБА_2 отримано, коли він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 більше 3-х років.

Тому саме на ОСОБА_2 закон покладає обов`язок доведення обставин, що спростовують презумпцію права спільної сумісної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_4 .

Проте належних, допустимих та достатніх доказів щодо проценту готовності будинку на час припинення спільного проживання з ОСОБА_7 і на час реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , про суму виплаченої компенсації ОСОБА_7 , про ОСОБА_2 до суду не представив.

Самі по собі показання свідка з таких питань не можуть вважатися достатнім доказом для доведення проценту готовності будинку на дату припинення шлюбних відносин з першою дружиною та на дату реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

При цьому слід звернути увагу, що вимоги про визнання будинку за адресою: АДРЕСА_3 особистою приватною власністю, ОСОБА_2 не заявлялися, в той час, як ОСОБА_1 наполягала, що зазначений будинок перебував в їх спільній сумісній власності.

Тобто, ОСОБА_2 мав спростувати презумпцію спільної сумісної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_4 , в той час, як ОСОБА_2 незважаючи на наведене, апріорі виходив з того, що зазначений будинок є його особистою приватною власністю, і після його продажу всі виручені гроші є його особистою власністю, за які, як він стверджує, ним був придбаний через 5 тижнів після продажу спірний будинок.

Оскільки така презумпція ОСОБА_2 належним чином не спростована, у суду першої інстанції не було підстав для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 та для відмови ОСОБА_1 у вимогах про визнання цього будинку спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., в тому числі житловою 31,7 кв. м., з господарчими будівлями та надвірними спорудами та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання на цей будинок права особистої приватної власності.

Крім того, позивач також просила визнати спільним майном подружжя земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1500 га.

Право власності на вказану земельну ділянку набуто ОСОБА_2 шляхом передачі в безоплатному порядку на підставі Державного акту від 17.06.2010 року, що вбачається з матеріалів справи і не заперечувалося сторонами.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , режим права спільної сумісної власності поширюється і на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні основного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісної власністю та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю та поділ майнових прав на земельну ділянку підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., в тому числі житловою 31,7 кв. м., з господарчими будівлями та надвірними спорудами, визнання спільним майном подружжя земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1500 га. та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю та поділ майнових прав на земельну ділянку.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що апеляційна скарга задоволена частково, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 про відмову у задоволенні вимог, враховуючи, що ОСОБА_2 є інвалідом 2-ї групи безстроково (т. 1 а. с. 173), який звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору, понесеного ОСОБА_1 в районному та апеляційному судах за подання позовної заяви, отримання копій технічних записів судових засідань, забезпечення доказів, подання апеляційної скарги відповідно підлягає компенсації за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України у розмірі 2 412, 28 грн..

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні основного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісної власністю та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю та поділ майнових прав на земельну ділянку - задовольнити частково.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні основного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісної власністю та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю та поділ майнових прав на земельну ділянку - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., в тому числі житловою 31,7 кв. м., з господарчими будівлями та надвірними спорудами.

Визнати спільним майном подружжя земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1500 га.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю та поділ майнових прав на земельну ділянку.

Судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 412, 28 грн. віднести за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 17.09.2019 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова