КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/10345/18

19 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в :

06 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування збитків.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 13 січня 2016 року між нею та фізичною особою-суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 було укладено договір побутового підряду № 627 про виготовлення меблів. Сума договору (вартість замовлення із виготовлення та монтажу меблів) становить 68000 гривень. Відповідно до визначених вказаним договором зобов`язань, відповідач мав виготовити, доставити та змонтувати меблі в її квартирі до 25 березня 2016 року. Договором передбачено сплату попередньої оплати (авансу) в розмірі 70 відсотків від суми договору, що складає 47600 гривень. Решта суми мала бути сплачена після виготовлення меблів.

Одразу після підписання договору, 13 січня 2016 року нею було передано відповідачу грошові кошти в сумі 47600,70 гривень, що складає 70% суми договору.

Таким чином нею були виконанні умови договору щодо попередньої оплати робіт із виготовлення меблів. Однак, коли вона, починаючи із середини березня 2016 року, телефонувала відповідачу, щоб узгодити строки доставки та встановлення (монтажу) меблів, перевірити стан виконання зобов`язань за договором, відповідач із невідомих причин не відповідав на її численні телефонні дзвінки, чим грубо порушив її права, визначені п. 4.1.4. договору щодо інформування замовника щодо стану виготовлення замовлення. Пізніше, в квітні 2016 року їй вдалося додзвонитися відповідачу, але останній повідомив, що у нього виникли проблеми, замовлення ще не готове, він ще не приступав до виготовлення меблів, замовлення виконає, але пізніше. Дати виготовлення меблів відповідач їй не назвав. На початку травня 2016 року її чоловіку вдалося (після кількох десятків спроб) додзвонитися до відповідача і за тиждень вони зустрілися з відповідачем. Однак при зустрічі відповідач почав жалітися на особисті проблеми, повідомив, що ще нічого не зробив, але пообіцяв, що він виконає умови договору через два тижні, але після цього відповідач зник.

Враховуючи наведене просила суд: розірвати договір № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 57548,40 гривень (сума боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції), з яких 47600 гривень - кошти, сплаченні відповідачу як авансовий платіж за договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, 9948,40 гривень - збитки, завданні внаслідок інфляційних витрат; стягнути з відповідача на її користь пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення робіт за договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року в сумі 744600 гривень; стягнути з відповідача на її користь 3% річних за період з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3258,97 гривень.

Заочним рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування збитків - задоволено.

Розірвано договір № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 805407,37 грн. за договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 яка складається з: 574548,40 сума боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції, 744600 гривень пеня в розмірі 3% за кожен день прострочення виконання робіт за договором за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року, 3258,97 гривень три відсотки за період з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 рік.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір на загальну суму 704,80 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року заяву відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що позивачка повторно звернулася до нього з позовом щодо того самого предмету позову та з тих самих підстав. Зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.04.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2018 року по справі №755/2914/17, з нього на користь ОСОБА_2 вже було стягнуто пеню в розмірі 3400 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення суду ним було виконано в повному обсязі. Вважає, що частина вимог про стягнення коштів за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року є тотожними та аналогічними з вимогами у справі №755/2914/17, що свідчить про зловживання позивачкою своїми процесуальними правами.

Посилається також на те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не було взято до уваги обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а саме ту обставину, що ним не було порушено умови договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, так як саме позивачкою не були виконані вимоги п. 2.3.2 договору щодо внесення другого авансового платежу в розмірі 17 000,00 грн., а отже і обов`язку поставити позивачці товар у нього не виникло.

Також судом першої інстанції було неправильно визначено суму пені за період з 14.02.2017 року по 06.07.2018 року та не застосовано до вказаних позовних вимог строки позовної давності. Вважає, що позивачкою було отримано за рішенням суду пеню за попередній період, а щодо вимог про стягнення пені за період з 14.02.2017 року по 06.07.2018 року нею було пропущено строки позовної давності. Зазначає, що позивачка неправомірно нараховує 3 % річних, оскільки в договорі передбачений інший розмір відсотків за невиконання зобов`язання.

Крім того просить врахувати, що ціна договору становить всього 68000 грн., проте суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з нього завищену в більш як 10 разів суму в розмірі 805407,37 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_3 просить залишити скаргу без задоволення посилаючись на те, що предмет та підстави позову в даній справі є відмінними від підстав та предмету позову у цивільній справі №755/2914/17, оскільки позовні вимоги про розірвання договору та про повернення сплаченого авансу з урахуванням інфляції раніше не заявлялися, а пеня стягувалася за інший період. Звертає увагу на те, що відповідач ніколи не повідомляв її про готовність товару до відвантаження, й доказів на підтвердження вказаних доводів останнім не було надано. Наданими нею доказами підтверджується невиконання договору та неповернення сплачених нею коштів відповідачем.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Рохманов Сергій Іванович проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2016 року між ОСОБА_3 (замовник) та Суб`єктом підприємницької діяльності (підприємцем) ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір № 627 про виготовлення меблів, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, виконати за завданням замовника, а замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, оплатити та прийняти меблеві вироби (надалі іменується «Продукція») етажерки 2 шт., антресоль, карниз відповідно до характеристик, визначених в комплекті документів (дизайнерський проект та специфікація).

Згідно умов п.2.1. договору загальна вартість робіт за цим договором становить 68000 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору, замовник здійснює оплату таким чином: п. 2.3.1. договору - 70% від загальної вартості продукції, що складає 47600 гривень, авансовим платежем в день підписання договору; п. 2.3.2. договору - 25% від загальної вартості продукції , що складає 17 000 гривень, не пізніше одного банківського дня до визначеної цим договором дати доставки та встановлення продукції в приміщенні замовника; п. 2.3.3. договору - 5% від загальної вартості продукції, що складає 3400 гривень на момент завершення повного обсягу робіт виконавцем за даним договором.

Відповідно до п. 3.1. договору, виконавець виготовляє продукцію в строк 45 (сорок п`ять) робочих днів, який починається з наступного дня після дати технологічного обміру продукції та визначається на 25 березня 2016 року.

У п.5.2. договору визначено, що під час підписання цього договору сторони обговорюють час проведення виконавцем технологічного обміру 13 січня 2016 року.

Згідно умов п. 5.7. договору, виконавець встановлює продукцію в термін, заздалегідь узгоджений із замовником, залежно від складності проекту, але термін монтажу не може перевищувати 10 робочих днів з дня початку робіт монтажу.

Отже, між позивачем та відповідачем виникли відносини на підставі договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2017 року, предметом договірних зобов`язань за цим договором є вчинення конкретних дій сторін зі сплати грошових коштів, виготовлення, доставка та монтування меблів в квартирі АДРЕСА_1 до 25 березня 2016 року.

Положеннями ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 865 Цивільного кодексу України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Частиною 2 ст. 873 ЦК України передбачено, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як передбачено статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Положеннями статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 виконано умови укладеного між сторонами договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, а саме п. 2.3.1. договору та сплачено відповідачу 70 % вартості замовленого товару від загальної вартості продукції в розмірі 47600 гривень, що підтверджується товарним чеком № 61/13 від 13 січня 2016 року. (а.с.15)

Звертаючись до суду з даним позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач, в порушення умов укладеного між ними договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, після надходження він неї авансового платежу у розмір 47600,00, що становить 70 % вартості замовлення, свої зобов`язання щодо виконання обсягу робіт, визначених договором, не виконав.

19 липня 2016 року позивачкою на адресу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було направлене повідомлення про розірвання договору, повернення коштів та відшкодування збитків (в порядку ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 610 Цивільного кодексу України), однак дане повідомлення відповідачем не було отримано,конверт разом з повідомленням повернувся із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». (а.с.28, 29)

21 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів щодо порушення вимог законодавства про захист прав споживачів з боку СПД ОСОБА_1 .

Листом Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 17 листопада 2016 року позивачку повідомлено, що спеціалістами Головного управління встановлено, що за вище зазначеною адресою господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 не здійснює. На запит Головного управління ТОВ «Альт-Трейд», власник офісних приміщень ТЦ «Аракс» надав листа щодо припинення договірних відносин з ФОП ОСОБА_1 з 15 квітня 2013 року. Крім того, ТОВ «Дизайн Студія «БРАВО», що орендує приміщення в ТЦ «Аракс», повідомило про відсутність будь-яких юридичних відносин з ФОП ОСОБА_1 . Головним управління направлено відповідні листи до Державної фіскальної служби та Національної поліції України з проханням надати необхідну інформацію для проведення щодо ФОП ОСОБА_1 позапланового заходу державного нагляду. (а.с.34)

Листом Державної фіскальної служби України від 23 грудня 2016 року повідомлено позивачку про те, що на виконання доручення ДФС України від 13 грудня 2016 року № 39612/7/99-99-13-04-02-17 (вх.№ 13076/8 від 13 грудня 2016) розглянуто звернення Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 01 грудня 2016 № 12136/39-03-2046 щодо можливих порушень вимог чинного законодавства ФОП ОСОБА_1 . З метою перевірки інформації вказаної у скарзі фахівцями ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві надіслано запит суб`єкту господарювання ОСОБА_1 про надання пояснення та їх документального підтвердження з питань здійснення діяльності. Станом на 22 грудня 2016 року зазначений громадянин до ДПІ не прибув, вказані пояснення та документи не надав. Також, інформацію направлено до оперативного управління фінансових розслідувань ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві для вжиття відповідних заходів в межах своїх повноважень. (а.с.40-41)

Посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами договором, ОСОБА_3 просила суд розірвати договір № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року та стягнути з відповідача на її користь 47600 грн., сплачених нею відповідачу в якості авансового платежу за договором.

Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем правомірно пред`явлено до відповідача вимогу про розірвання договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, оскільки відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині термінів виготовлення, поставки, встановлення меблів та не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про повне або часткове виконання ним умов договору, що є підставою для розірвання вказаного договору за рішенням суду та стягненню з відповідача на користь позивачки отриманого ним авансового платежу в сумі 47 600,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2019 року представник відповідача ОСОБА_4 ознайомилася з матеріалами справи. Разом з тим, відповідач не скористався своїм правом на подачу обґрунтованого відзиву на позовну заяву на спростуванням доводів, викладених в ній, тому судом першої інстанції розглянуто справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, як визначено ч.1 ст.13 ЦПК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем виконано умови договору повністю чи частково, як і не місять доказів, що саме позивачка ухилялася від отримання товару або вчиняла дії, які б свідчили про перешкоджання відповідачу виконати умови договору, зокрема, в частині поставки та монтажу товару.

За таких обставин колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що меблі за договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року виготовлені та поставлені відповідачем не були, як і не були ним повернуті позивачці грошові кошти, отримані в якості авансу в сумі 47 600,00 грн. у зв`язку з невиконанням умов договору.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ним не було порушено умови договору щодо виготовлення та поставки меблів, так як позивачкою не було виконано вимоги п.2.3.2. договору щодо здійснення доплати несплаченої суми в розмірі 25% від загальної вартості продукції, що складає 17 000 гривень, не пізніше одного банківського дня до визначеної цим договором дати доставки та встановлення продукції в приміщенні замовника ( 25 березня 2016 року) та суми в 5% від загальної вартості продукції, що складає 3400 гривень на момент завершення повного обсягу робіт виконавцем за даним договором, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у визначений договором строк до 25 березня 2016 року продукція була ним виготовлена та готова до доставки і встановлення. Відсутні в матеріалах справи і докази того, що відповідач пред`являв до позивачки будь-які претензії з приводу здійснення остаточних розрахунків по договору.

Крім того, колегією суддів враховується, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року по справі №755/2914/17 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2018 року, позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за період прострочки виконання замовлення за договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року розмірі 3400 грн. та 1000 грн. моральної шкоди, а всього 4400 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково вказані позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин неналежного виконання ним умов договору.

У силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказані судові рішення в справі №755/2914/17 відповідачем у встановленому порядку не оскаржувалися. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що ним було виконано рішення суду по справі №755/2914/17 та сплачено борг в повному обсязі, що свідчить про фактичне визнання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 факту невиконання ним умов договору №627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для розірвання договору №627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, укладеного між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 ( виконавцем) та ОСОБА_2 ( замовником) у зв`язку з істотним порушенням договору стороною виконавця.

З урахуванням того, що договірні правовідносини між сторонами припинились, однак не виконаними залишились зобов`язання, за якими попередньо позивачем була сплачена сума авансу у розмірі 47 600,00 грн., вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 47600 грн., сплачених як авансовий платіж за договором №627 про виготовлення меблів від 13.01.2016 року.

Обгрунтованим також колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність визначених ст. 625 ЦК України підстав для стягнення з відповідача на корись позивачки інфляційних втрат та 3% річних, доводи апеляційної скарги правильність висновку суду в цій частині не спростовують, з огляду на наступне.

Договір підряду (побутового підряду) є складним зобов`язанням, оскільки включає як права, так і обов`язки кожної з його сторін (обов`язок підрядника виконати певну роботу і право вимагати її оплати, а замовник має обов`язок оплатити виконану роботу і право вимагати виконання обов`язку підрядником).

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частина третя статті 510 ЦК України).

Так як грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, тому грошовим є також і правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, зобов`язання за договором підряду (побутового підряду) з оплати вартості виконаних робіт, що також є ціною договору та його істотною умовою, є грошовим зобов`язанням.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 589/5263/16-ц.

У даній справі встановлено, що договірні правовідносини між сторонами припинились, однак не виконаними залишились зобов`язання, за якими попередньо позивачкою була сплачена сума авансу у розмірі 47600 грн. Відповідачем прострочено виконання взятого на себе зобов`язання, а сплачений позивачкою аванс, як на момент спливу строку виконання зобов`язання - 25 березня 2016 року, так і на день звернення до суду - 06 липня 2017 року, позивачці відповідачем не повернутий.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Ураховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав в обумовлений сторонами договору строк до 25 березня 2016 року та грошові кошти в сумі 47600 грн. не повернув, то у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

З розрахунку, наданого позивачкою вбачається, що з березня 2016 року по липень 2018 року інфляційні втрати становлять 9948,40 грн., а 3% річних з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 року становить 3258,97 грн.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не надано власного розрахунку інфляційних втрат та 3% річних на спростування розрахунку, наданого стороною позивача, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави не брати до уваги розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, що міститься в позовній заяві та відповідає вимогам закону.

Що стосується висновку суд першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 744600 гривень пені в розмірі 3% за кожен день прострочення виконання робіт за договором за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року, то колегія суддів вважає його помилковим, так як він не грунтується на умовах укладеного між сторонами договору № 627 про виготовлення меблів від 13.01.2016 року і доводи апеляційної скарги про неправильність такого висновку суду є обгрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, на підставі досліджених судом доказів, яким судом надана вірна правова оцінка.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Разом з тим, у п. 6.2 договору № 627 про виготовлення меблів від 13.01.2016 року сторонами погоджено, що у разі порушення виконавцем термінів за даним договором він сплачує замовнику 0,05% пені за кожен день прострочення, але не більше 5% від загальної суми даного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року по справі №755/2914/17 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2018 року, в задоволенні позовної вимоги про визнання несправедливими та недійсними положення п.6.2. договору №627 від 13.01.2016 року - відмовлено та стягнуто пеню за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року в розмірі передбаченому п.6.2. договору, а саме: 5% від суми договору, що становить 3400 грн.

У силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що сторонами за порушення строку виконання договору визначено розмір пені у п. 6.2 договору в розмірі 0,05% пені за кожен день прострочення, але не більше 5% від загальної суми даного договору, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки пені в розмірі, визначеному ч.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) є помилковим та незаконним.

З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених в судовому засіданні доказів, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню пеня за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року в розмірі, передбаченому п. 6.2. договору, а саме: 3 400,00 грн. (68000х5%).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачкою за рішенням суду було стягнуто та отримано пеню за попередній період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року, а щодо вимог про стягнення пені за період з 14.02.2017 року по 06.07.2018 року позивачкою пропущено визначений законом річний строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як встановлено вище, зобов`язання, в строк передбачений договором, а саме до 26 березня 2016 року відповідачем виконано не було. Саме з цієї дати розпочинається відлік загальної позовної давності, який сплинув через три роки - 26 березня 2019 року.

ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом 06.07.2018 року, тобто в межах трирічного строку звернення до суду за захистом порушених прав.

Просила стягнути пеню за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року, тобто за 12 місяців, що передували зверненню до суду.

Отже, строк позовної давності до вимоги про стягнення пені позивачкою не пропущено.

Той факт, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року по справі №755/2914/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2018 року, стягнуто з відповідача на користь позивачки пеню за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року в розмірі 3400 грн., не впливає на право позивачки звернутися до суду з вимогою про стягнення пені за інший період невиконання зобов`язання в межах строку позовної давності, тому вимога про стягнення пені за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року, який не охоплено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року, не суперечить вимогам законодавства.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачка зверталася до суду з тотожними та аналогічними вимогами у справі №755/2914/17 враховуючи таке.

У даній цивільній справі ОСОБА_3 було заявлено наступні позовні вимоги: розірвати договір № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі: 57548,40 гривень (сума боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції), з яких 47600 гривень - кошти, сплаченні відповідачу як авансовий платіж за договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, 9948,40 гривень - збитки, завданні внаслідок інфляційних витрат; стягнути з відповідача на її користь пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення робіт за Договором № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року в сумі 744600 гривень; на підставі ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача на її користь 3% річних за період з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3258,97 гривень.

У справі №755/2914/17 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, ОСОБА_2 просила суд: визнати несправедливими та недійсними положення п. 6.2. договору № 627 про виготовлення меблів від 13.01.2016 року, укладеного між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 663 000,00 грн. пені за прострочення виконання робіт за вказаним договором за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року; на підставі ст. 1048 ЦК України, стягнути з відповідача на її користь 6854,33 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 26.03.2016 року по 14.02.2017 року; стягнути з відповідача на її користь 20 000,00 грн. моральної шкоди.

Отже, жодних тотожних позовних вимог в даній справі, в порівнянні з позовними вимогами у справі №755/2914/17, ОСОБА_2 заявлено не було, пеня нарахована за різні періоди.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , розірвання договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 ; стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 57 548,40 грн., трьох відсотків річних за період з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3258,97 грн. та пені за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3 400,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі позову позивачка звільнялася від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому за подачу позову підлягав сплаті судовий збір в сумі 8758,84 грн. за позовними вимогами немайнового характеру (про розірвання договору - 704,80 грн. судового збору) та майнового характеру (про стягнення коштів - 8054,07 грн. судового збору).

За результатами розгляду справи судом першої інстанції позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування збитків було задоволено в повному обсязі, а саме розірвано договір № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 805407,37 грн. боргу.

За результатами розгляду апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , скарга була задоволена частково та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову, розірвання договору № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 57548,40 грн., трьох відсотків річних за період з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3258,97 грн., пені за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3 400,00 грн., тобто всього стягнуто 64207,37 грн., та ухвалено рішення про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Таким чином апеляційним судом задоволено позовні вимоги майнового характеру на 7,97%.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову в розмірі 1409,60 грн. за позовними вимогами немайнового характеру (про розірвання договору - 704,80 грн. судового збору) та майнового характеру (про стягнення коштів - 704,80 грн. судового збору).

Також, оскільки за подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір в розмірі 13138,31 грн. та вимоги апеляційної скарги в частині, що стосувалися позовних вимог майнового характеру задоволені судом апеляційної інстанції на 92,03%, то судовий збір, сплачений апелянтом за подання апеляційної скарги в сумі 11118,25 грн., що є пропорційною до задоволених вимог апеляційної скарги, підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь апелянта.

Керуючись ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 549,551 ЦК України, ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування збитків - задовольнити частково.

Розірвати договір № 627 про виготовлення меблів від 13 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 .

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 57548,40 грн., три відсотків річних за період з 26 березня 2016 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3258,97 грн., пеню за період з 05 липня 2017 року по 05 липня 2018 року в розмірі 3 400,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 11118,25 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: