Провадження № 22-ц/801/1705/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 рокуСправа № 127/26736/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Денишенко Т. О.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/26736/17 за апеляційною скаргою адвоката Кухара Олексія Івановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Вохмінової О. С. у залі суду, повне судове рішення складено 13 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна та стягнення грошової компенсації.

Позов мотивовано тим, що з 05 жовтня 1985 року до 04 квітня 2014 року перебував у шлюбі з Чоловською ОСОБА_3 , у якому народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , 1986 року народження та син ОСОБА_5 , 1990 року народження.

З 1997 року він із сім?єю переїхав до Російської Федерації, де був офіційно працевлаштований та отримував високу заробітну плату.

З 2000 року він надавав відповідачці великі суми грошей, в тому числі, за їхньою домовленістю, на купівлю квартир в м. Вінниці.

Так, відповідачкою було придбано квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та легковий автомобіль марки «Renault-19».

У кінці 2003 року відповідачка переїхала на постійне місце проживання в Україну, де 28 серпня 2003 року придбала квартиру АДРЕСА_3 , яку зареєструвала на себе.

Згодом позивач дізнався, що відповідачка за договором купівлі-продажу від 28 серпня 2003 року без його відома та згоди відчужила указану квартиру та витратила кошти на свій розсуд.

Посилаючись на те, що відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення сім?ї, а майно придбавалося переважно за його кошти, позивач просив поділити спільне майно, відступивши від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності, виділивши йому у власність квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та легковий автомобіль марки «Renault-19», стягнувши з нього на користь відповідача 1/10 частку їхньої вартості; відступити від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності, стягнувши з відповідачки на його користь вартість 9/10 часток квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 в частині вимог про поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 квартири АДРЕСА_2 та легкового автомобіля марки «Renault-19», державний номерний знак НОМЕР_1 залишено без розгляду.

Уточнивши позовні вимоги позивач просив відступити від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідачки на його користь вартість 9/10 часток квартири АДРЕСА_3 у сумі 590 859 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент придбання спірної квартири сторони вже припинили ведення спільного господарства, проживали тривалий час окремо, а позивач не надав належних і допустимих доказів придбання цієї квартири за спільні кошти, а також за кошти, здобуті внаслідок спільної праці, останній відмовився від позовних вимог про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю, тому квартира є особистою власністю відповідачки, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2019 року адвокат Кухар О. І. а інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Сопрун В. В., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Розпорядженням керівника апарату суду від 02 вересня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл справи в частині заміни суддів Сопруна В. В. та Оніщука В. В., які входять до складу колегії суддів, у зв?язку з перебуванням їх у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справ між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Денишенко Т. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2019 року справу призначено до розгляду на 19 вересня 2019 року з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кухар О. І. посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно, за відсутності доказів, визнав спірне нерухоме майно особистою власністю відповідачки, адже квартира придбана під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. При цьому судом помилково покладено обов?язок доказування факту спільного проживання з відповідачкою на момент придбання квартири на позивача.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 05 жовтня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2014 року (а. с. 7, 63).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 та після державної реєстрації шлюбу змінив прізвище на « ОСОБА_9 ».

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Парфєновим І. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 5347 ОСОБА_2 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 43, 2 м2, житловою площею 28,1 м2. Купівлю-продаж даної квартири вчинено за 55 120 грн (20-21). Право власності за ОСОБА_10 Є ОСОБА_11 зареєстроване ВООБТІ 09 жовтня 2003 року, в КП «ВМБТІ» 20 квітня 2012 року.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 03 травня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., Чоловська Є. І. відчужила квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 43, 2 м2, житловою площею 28,1 м2 Щасливій О. М. Продаж квартири здійснено за 222 000 (а. с. 22-26).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 травня 2012 року, скасування свідоцтва про право власності на квартиру та скасування запису в державному реєстрі правочинів про власника квартири за заявою позивача ОСОБА_6 залишено без розгляду (а. с. 29).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю задоволено. Визнано спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 як майно, що було придбано під час шлюбу (а. с. 33-34).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у цій справі від 22 червня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, в тому числі квартири АДРЕСА_3 , закрито у зв`язку з відмовою ОСОБА_6 від позовних вимог (а. с. 32).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № ОС-319 від 03 квітня 2019 року ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , станом на дату проведення дослідження становить 656 510 грн (а. с. 195-212).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою - третьою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (п. 30 постанови Пленуму).

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на момент придбання спірної квартири сторони вже припинили ведення спільного господарства, проживали тривалий час окремо, а позивач не надав належних і допустимих доказів придбання цієї квартири за спільні кошти, а також за кошти, здобуті внаслідок спільної праці.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки судом першої інстанції тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу помилково покладено на позивача.

При цьому відповідачкою будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно є її особистою приватною власністю не надано, оскільки режим окремого проживання для подружжя не встановлювався, а тому доводи відповідачки в цій частині судом до уваги не приймаються.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на те, що спірна квартира є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, була придбана відповідачкою переважно за його кошти у період шлюбу, тоді як остання не дбала про матеріальне забезпечення сім?ї та приховала спільне майно.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що в силу вимог ст. 22 КпШС спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, проте зазначає, що достовірно достатніх доказів того, що участь когось із подружжя у надбанні квартири була більшою або меншою, чи за кошти позивача суду надано не було.

З матеріалів справи слідує, що спірна квартира була відчужена відповідачкою у 2012 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу спільного сумісного майна, відповідачка використала не в інтересах сім`ї.

Також суд враховує те, що позивач раніше вже звертався до суду з позовом до відповідача про визнання майна, в тому числі спірної квартири, об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте відмовився від позову, про що свідчить ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2016 року про закриття провадження у справі.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки при вирішенні справи в частині вирішення зустрічних позовних вимог суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кухара Олексія Івановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації відмовити.

Судові витрати, понесені по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги віднести за рахунок позивача.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С. К. Медвецький

Судді: Підпис С. Г. Копаничук

Підпис Т. О. Денишенко

Згідно з оригіналом

Головуючий С. К. Медвецький