Головуючий у 1-й інстанції Черкова В.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» Савельєвої Анни Миколаївни на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області, постановлену 10 липня 2019 року у м.Селидове, про закриття провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач ПАТ «Банк Камбіо» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 806/06-2014 від 19 серпня 2014 року та договором поруки від 19 серпня 2014 року в загальному розмірі 14 445 033 грн. 96 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що відповідно до укладеного договору № 806/06-2014 від 19 серпня 2014 року ФОП ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 7 821 688 грн. 47 коп., який в подальшому було збільшено до 13 050 195 грн. 72 коп., зі сплатою процентів за користування кредитом. З метою забезпечення повернення кредиту між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_1 19 серпня 2014 року було укладено договір поруки, за умовами якого остання взяла на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням ОСОБА_2 у розмірі суми кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, станом на 01 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 14 445 033 грн. 96 коп., яка складається із заборгованості по кредиту у розмірі 13 050 195 грн. 72 коп. та нарахованих відсотків у розмірі 1 394 838 грн. 24 коп.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2015 року позов ПАТ «Банк Камбіо» до ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 08 квітня 2019 року заочне рішення суду від 23 жовтня 2015 року скасовано і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

При повторному розгляді справи ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10 липня 2019 року провадження у даній справи закрито.

Закриваючи провадження у даній справі суд виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки суб`єктами основного зобов`язання, кредитного договору № 801/06-2014 від 19 серпня 2014 року, є юридична особа - ПАТ «Банк Камбіо» та ФОП ОСОБА_2 , а договір поруки укладено на забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором. Для визначення юрисдикції даної справи пріоритетним є особа боржника (юридична чи фізична), оскільки вимоги, що випливають з поруки є акцесорними.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк Камбіо» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» Савельєвої А.М., посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 10 липня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що посилання судом на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц є помилковим, оскільки вона досліджена судом першої інстанції не у повній мірі, що призвело до незаконної ухвали суду, якою закрито провадження.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц зазначено, що позовні вимоги кредитора до поручителів, які не мають солідарного обов`язку, та до боржника за основним зобов`язанням щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, подані до суду до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позовна заява у даній справі була подана 25 серпня 2015 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ, тому цей позов підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Зазначає, що у випадку закриття провадження у даній справі щодо відповідача ФОП ОСОБА_2 , вимоги щодо фізичної особи відповідача ОСОБА_1 слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення розгляду не надали.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України колегія, суддів визнала неявку вказаних осіб такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Звєрєвої О.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних і земельних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч.1 ст.15 ЦПК).

ЦПК України у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Господарський процесуальний кодекс (далі - ГПК) України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, встановлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів (п.1 ч.2 ст.12 ГПК).

ГПК України у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (п.1 ч.1 ст.20 ГПК).

Тобто, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду: спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання.

Приписи ст.16 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, унеможливлювали розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належали до юрисдикції різних судів.

Заявлена у цій справі позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя могла бути предметом розгляду як в порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки ст.15 ЦПК України та ст.12 ГПК України у редакції до 15 грудня 2017 року не встановлювали відповідної заборони.

Проте поряд з предметним критерієм для визначення юрисдикції мав враховуватися також суб`єктний критерій.

Вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором була заявлена у цій справі до ФОП ОСОБА_2 як позичальника за кредитним договором, а також до її поручителя ОСОБА_1 , яка за умовами договору поруки погодилася розділити відповідальність із позичальником за наслідки невиконання останньою зобов`язання за кредитним договором.

Стаття 1 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, обмежувала участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не було віднесено спори щодо виконання умов кредитного договору між кредитором, боржником за основним зобов`язанням і поручителями, фізичними особами.

Натомість, ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не містив обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб`єктного складу учасників процесу.

Вирішення за правилами господарського судочинства такого спору в частині позовних вимог до боржника, який є юридичною особою, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до поручителя, яка є фізичною особою та несе солідарну з боржником відповідальність, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту ч.2 ст.160 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, оскільки дослідження одного і того ж предмету та тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

Позовні вимоги до кількох відповідачів мали розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, зокрема, нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежало вирішення інших. Такий розгляд не допускався, коли була відсутня спільність предмета позову.

Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відтак, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

У справі, що розглядається, заявлені однакові позовні вимоги до кожного з відповідачів щодо стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та поручителя.

Право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання.

Враховуючи, що позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором, тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд вплине, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.

Постановою від 13 березня 2018 року у справі №415/2542/15-ц (провадження №14-40 цс18) Велика Палата Верховного Суду погодилась із роз`ясненнями Пленуму ВССУ і відступила від висновків, яких дійшов Верховний Суд України у постанові №923цс16 від 01 березня 2017 року.

Аналогічного висновку дійшла ВП ВС у постанові №14-41цс18 від 21 березня 2018 року (справа №2-1390/11), відступивши від правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року (справа №6-745цс15).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за позовом кредитора-юридичної особи до боржника-юридичної особи та поручителів-фізичних осіб про стягнення кредитної заборгованості підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо він поданий до 15 грудня 2017 року. При цьому у подальшому для визначення юрисдикції пріоритетним є особа боржника (юридична та фізична), оскільки вимоги, що випливають з поруки чи застави, є акцесорними.

ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не передбачав обмежень щодо розгляду спору з таким предметом і суб`єктним складом, як у цій справі, в порядку цивільного судочинства, а ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, навпаки встановлював обмеження за суб`єктним критерієм, які унеможливлювали розгляд позову кредитора-юридичної особи до боржника-юридичної особи та поручителів, один з яких є юридичною особою, а інші - фізичними особами.

Враховуючи, що спір у даній справі був ініційований позивачем у суді 25 серпня 2015 року, тобто на підставі процесуальних норм, які діяли до 15 грудня 2017 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дана справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, адже скасування заочного рішення та призначення справи до повторного розгляду не є новим самостійним провадженням.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Закриваючи провадження у справі суд допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України це є підставою для скасування ухвали суду та повернення справи до того ж суду для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» Савельєвої Анни Миколаївни задовольнити.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 10 липня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

О.М. Пономарьова