ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 716/426/18

провадження 22-ц/822/52/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2018 року у складі судді Стрільця Я.С.,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позивач зазначав, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 28 липня 2000 року він є власником земельної ділянки розміром 0,0895 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої на території Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області.

Поряд з його земельною ділянкою розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_3, на якій останній побудував без відповідних дозволів та погоджень із державними органами житловий будинок та господарські споруди.

Зокрема, відповідач здійснив забудову гаражу та огорожі частково на його (позивача) земельній ділянці, порушуючи при цьому її межові знаки.

На його звернення щодо звільнення земельної ділянки та усунення перешкод у її користуванні відповідач жодним чином не відреагував.

Позивач просив зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови - приміщення гаражу та частини огорожі.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що копії документів та покази свідків, якими суд обґрунтував оскаржуване рішення, не є належними та допустимими доказами по справі, які не доводять зайняття ним частини земельної ділянки позивача.

Вважає, що не відповідає дійсності твердження суду про відсутність дозволу на будівництво та самочинність будівництва ним гаража, оскільки в матеріалах справи міститься копія рішення Кострижівської селищної ради від 28 лютого 2006 року про надання дозволів на таке будівництво. Також заявник звертає увагу на те, що зобов'язуючи його знести частину самочинно збудованого будинку, суд першої інстанції не вказав, які саме приміщення слід знести, їх площу, площу самої будови, рік її спорудження, не встановив, чи можливо спірний об'єкт відокремити від інших споруд та чи не вплине знесення окремих його частин на міцність і безпечність самого будинку. Вказує, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - скасувати з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що у зв'язку із самовільним зайняттям відповідачем належної позивачу земельної ділянки останній позбавлений права вільного користування нею, що є підставою для звільнення спірної земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованих гаража та частини огорожі.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

У справі встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0895 га, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована на території Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 28 липня 2000 року (а.с. 5).

Земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 перешкоджає йому у користуванні належною йому земельною ділянкою, оскільки здійснивши на ній забудову гаражу та частину паркану, відповідач самовільно зайняв частину цієї ділянки, порушивши її межі.

Відповідно до частини 2 статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до статті 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 ЗК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 7 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У зв'язку з наведеними вище нормами матеріального права, вирішуючи справи щодо самочинного будівництва, суди повинні перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого об'єкта нерухомості, а також наявність права на земельну ділянку, на якому ведеться нове будівництво, або дозвіл власника цієї ділянки, або власника вже існуючої будівлі на будівництво, реконструкцію; дотримання цільового призначення та дозволеного використання земельної ділянки, а також червоних ліній, встановлених проектами планування; наявність затвердженої у встановленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво; дозвіл на будівництво, а саме документ, виданий замовнику (забудовнику) органами місцевого самоврядування, що посвідчує право власника, володільця, орендатора або користувача об'єкта нерухомості здійснити забудову земельної ділянки, будівництво, реконструкцію будівлі, споруди, спорудження; дотримання містобудівних регламентів, будівельних, екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних та інших правил, нормативів; дотримання прав і законних інтересів власників, землеволодільців, землекористувачів та орендарів.

Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України № 6-129цс17 від 19 квітня 2017 року.

Згідно з частиною 1 статті 81, частиною 3 статті 12 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду) кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як на докази підтвердження зазначених у позові обставин позивач посилався на наявні в матеріалах справи акти Кострижівської селищної ради від 26 вересня 2008 року та від 01 квітня 2014 року.

Так, в акті комісії від 26 вересня 2008 року в складі Кострижівського селищного голови Старка В.Я., землевпорядника селищної ради Павчука І.І., голови земельної комісії Васильєва В.Б. в присутності землекористувачів - позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 (а.с. 6) зазначено, що відповідач ОСОБА_3 знищив межові знаки, в результаті чого у нього збільшилася земельна ділянка з 945 кв. м до 1005 кв. м.

В акті постійної комісії із земельних питань, будівництва та торгівлі Кострижівської селищної ради від 01 квітня 2014 року зазначено, що при обстежені земельних ділянок позивача та відповідача було встановлено факт розміщення частини гаражу та огорожі на ділянці ОСОБА_1.(а.с. 7).

Проте, із змісту акту від 26 вересня 2008 року не вбачається, що саме за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 збільшився розмір земельної ділянки відповідача та комісією не вказано, які саме межові знаки були знищені та на якій земельній ділянці, а із акту від 01 квітня 2014 року не є можливим встановити, чий саме гараж та огорожа розташовані на ділянці ОСОБА_1

Не зазначено власника гаража та огорожі і в рішенні Кострижівської селищної ради 25 сесії 6 скликання №27-25/2014 від 19 червня 2014 року, яким відмовлено відповідачу ОСОБА_3 у його клопотанні від 18 лютого 2014 року про погодження меж по АДРЕСА_1 між ним та позивачем ОСОБА_1 (а.с. 8-10).

Постійною комісією в акті від 01 квітня 2014 року у зв'язку із втратою межових знаків між земельними ділянками ОСОБА_8 та ОСОБА_1 та відсутністю в земельних ділянках кадастрових номерів було запропоновано позивачеві ОСОБА_1 звернутися у відповідну організацію для відновлення межових знаків та проведення інвентаризації його земельної ділянки.

Проте, як встановлено у справі, і це слідує з пояснень сторін, на час предявлення позову позивач не вживав заходів для проведення інвентаризації та відновлення межових знаків.

Не може бути належним доказом зайняття відповідачем частини земельної ділянки і схема місця розташування земельної ділянки ОСОБА_1, доданої до позовної заяви, оскільки вона суперечить даним, вказаним у генеральному плані-схемі, наданої Кострижівською селищною радою. Зокрема, конфігурація оспорюваної частини земельної ділянки, зафіксована у схемі позивача та генеральному плані-схемі, не співпадають. Саме лише формальне зображення такої земельної ділянки без зазначення точних розмірів та площ в землевпорядному документі не є доказом порушення відповідачем меж земельної ділянки позивача при будівництві спірного гаражу та огорожі.

Окрім того, із вказаних схем вбачається невідповідність площі і сусідньої із земельною ділянкою ОСОБА_1 земельної ділянки ОСОБА_9

Позивач не скористався правом на проведення земельно-технічної експертизи на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, на підтвердження конкретного розміру, конфігурації та місця зайняття відповідачем його земельної ділянки.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У порушення зазначених правил оцінки доказів, суд першої інстанції не звернув уваги, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог та наявні у справі докази не стверджують факт зайняття відповідачем конкретної частини земельної ділянки позивача.

За відсутності в матеріалах справи належних доказів, які б могли достовірно свідчити про часткове зайняття відповідачем земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачу, висновок суду першої інстанції про втручання з боку ОСОБА_3 у право позивача, як власника суміжної земельної ділянки, є передчасним.

Крім того, у справі встановлена неможливість застосування такого крайнього заходу впливу на відповідача, як знесення самочинно побудованих споруд на земельній ділянці, яка знаходиться у власності позивача.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на звільнення його земельної ділянки від будівель відповідача.

Водночас за твердженням самого позивача на його земельній ділянці знаходиться лише певна частина будівель відповідача.

Позивач не обґрунтовує свої вимоги порушенням його прав наявністю і тієї частини будівель, які знаходяться на земельній ділянці самого відповідача.

За наведених обставин, вимоги позивача про знесення самочинно збудованих споруд в повному обсязі є неспівмірними із заявленою метою необхідності звільнення фактично зайнятої його земельної ділянки лише частиною будівель чи споруд.

Пред'явивши вимогу про знесення усієї самочинно збудованої будівлі, позивач не взяв до уваги, що знесення такого будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності і що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом знесення будівель і споруд, які, за твердженням позивача, збудовані як на частині земельної ділянки позивача так і на частині земельної ділянки відповідача, не відповідає нормам статей 376, 391 ЦК України та не є ефективним у розумінні статті 16 ЦК України, ставить у нерівне становище відповідача як сторони у спорі.

Отже, вирішуючи питання обґрунтованості звернення позивача ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, його передчасність.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що між сторонами існує невирішений спір з приводу встановлення твердих меж, а також відновлення межових знаків, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неспівмірним із задекларованою метою звернення до суду.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірні споруди знаходяться виключно на земельній ділянці відповідача, то вони до вирішення спору з приводу відновлення меж земельних ділянок є передчасними.

За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачем ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1057 грн 21 коп.

Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, є підстави для стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь заявника ОСОБА_3 указаних судових витрат.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1057 (одну тисячу п'ятдесят сім) гривень 21 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 01 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк