Дата документу 02.12.2019
Провадження № 2-о/334/223/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Турбіної Т.Ф. при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Вознесенівський районний відділ у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мурманську в РСФСР, його батько ОСОБА_2 - росіянин, мати - ОСОБА_3 - українка. У 1980 році року йому було видано радянський паспорт. Починаючи з 1968 року до теперішнього часу він постійно мешкає в Україні в місті Запоріжжі. 17.06.1979 року одержав восьмирічну освіту в середній школі №56 м. Запоріжжя. З 01.09.1980 по 07.07.1982 року навчався в Технічному училищі №7 м. Запоріжжя, в той же час паралельно навчався у вечірній школі №15 м. Запоріжжя та отримав атестат про середню освіту 06.04.1982 року. З 13.07.1982 року працював на Запорізькому трансформаторному заводі. З 13.10.1982 року по 16.11.1984 року проходив військову службу в рядах Радянської Армії. З 08.01.1984 року до 14.12.2011 року працював безперервно на підприємствах в Україні, що підтверджується записами в трудової книжці. З 14.12.2011 року по цей час заявник постійної роботи не має.

Паспорт колишнього СРСР зразка 1974 р. ОСОБА_1 втратив, новий паспорт громадянина України замість втраченого паспорта колишнього СРСР зразка 1974 р. не отримував.

05.02.2019 року заявник звернувся до Вознесенівського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області з заявою про видачу паспорту замість утраченого, на що 30.03.2019 року отримав відповідь №2314/331-19 про те, що його особу ідентифіковано, але дані, отримані з баз даних Реєстру та картотек не підтверджують його належність до громадянства України.

ОСОБА_1 у заяві зазначив, що з 1980 року по до 1994 року він проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2010 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з цивільною дружиною ОСОБА_4 .

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України іншим чином, аніж шляхом звернення до суду з відповідною заявою не є можливим, у в`язку з втратою документів, які б посвідчували факт та неможливістю уповноважених органів видати йому паспорт громадянина України з огляду на відсутність даних про реєстрацію його місця проживання на території України станом на час набуття країною незалежності.

Заявник та його представник адвокат Помазанов В.І. в судовому засіданні підтримали вимоги заяви та просили її задовольнити. Додатково ОСОБА_1 пояснив, що на час набуття Україною незалежності, а саме 24.08.1991 року, він з 19.06.1991 року працював у Запорізькому філіалі підприємства «Компанія Інтербізнес» до 02.12.1992 року, після чого 17.01.1992 року був прийнятий на ТОВ «Технологія» (м. Запоріжжя пр. Леніна,189) на посаду шліфувальника сухої шліфовки 2го розряду в інструментальному цеху.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні надала пояснення, з яких вбачається, що відмова у видачі паспорта громадянина України ОСОБА_1 було обумовлена лише тим, що станом на сьогоднішній день в нього відсутній попередній паспорт та необхідно в судовому порядку встановити факт перебування останнього на час набуття незалежності Україною на її території, оскільки згідно свідоцтва про народження, заявник народився у м. Мурманськ Російської федерації.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних , релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

П.п. а) пункту 7 вказаного Порядку визначено, що а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; - проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Судом встановлено, що згідно долученої до заяви копії свідоцтва про народження ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мурманськ РРФСР та його батьками зазначені росіянин ОСОБА_2 та українка ОСОБА_5 .

Згідно копії свідоцтва про восьмирічну освіту (серії НОМЕР_2 ), виданого Середньою школою №56 м. Запоріжжя, ОСОБА_1 , 1963року народження в 1979 році закінчив вказану школу.

Також згідно долученої до позову копії Атестату про середню освіту ( НОМЕР_3 ), ОСОБА_1 , уродженець м. Мурманськ ІНФОРМАЦІЯ_2 , у 1982 році закінчив Вечірню середню школу №15 м. Запоріжжя.

З пояснень заявника, він в дитинстві приїхав з батьками в Україну, де оселився з родиною та навчався у школах, працював на підприємствах, проходив службу у збройних силах та після повернення з рядів радянської армії знову влаштувався на підприємство. Починаючи з 1980 року по 1994 року він проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а вже з 2010 року проживає разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_4 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

05.02.2019 року заявник звернувся до Вознесенівського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області з заявою про видачу паспорту замість втраченого.

Листом від 30.03.2019 року отримав відповідь №2314/331-19 про те, що в результаті здійснення встановлених законодавством заходів за поданою заявником заявою , перевірок за базами даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організацій , було встановлено особу ОСОБА_1 , та ідентифіковано, але дані, отримані з баз даних реєстру та картотек не підтверджують його належність до громадянства України.

Пояснення заявника підтверджуються долученою до позову копією трудової книжки ( НОМЕР_4 ), виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якої вбачається, що заявник починаючи з 13.07.1982 року працював на Запорізькому трансформаторному заводі, з 13.10.1982 року по 16.11.1984 року проходив військову службу в рядах Радянської Армії, з 08.01.1984 року до 14.12.2011 року працював безперервно на підприємствах в Україні, в тому числі станом на 24.08.1991 року він працював у Запорізькому філіалі підприємства «Компанія Інтербізнес» (з 19.06.1991 року по 02.12.1992 року), після чого 17.01.1992 року був прийнятий на ТОВ «Технологія» (м. Запоріжжя пр. Леніна,189) на посаду шліфувальника сухої шліфовки 2го розряду в інструментальному цеху.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 доведено в судовому засіданні факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про доведеність факту того, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 року, а тому у заява про встановлення факту підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 293-294, 315 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Мурманськ, Російська Федерація, - станом на 24.08.1991 року постійно мешкав на території України .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.