Справа № 473/4298/18
УХВАЛА

іменем України

"01" лютого 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді О.Є. Старжинської, при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенську за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про звільнення майна з-під арешту .

ВСТАНОВИВ:

02.11.2018 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 - звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 місцевої прокуратури №2 про звільнення майна квартири №4 у житловому будинку №2 по вулиці Матросова Олександра у м. Вознесенську Миколаївської області з-під арешту зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 17.04.2008 року ОСОБА_3 філією ДП Міністерства юстиції України «Інформаційний центр» на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_4 від 14.02.2008 року, реєстраційний номер обтяження 7044875, обтяження стосується ОСОБА_5.

В обґрунтування вимог представник позивача зазначав, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_6, спадщина складається з Ѕ частки вказаної квартири, яка належала спадкодавцю на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду від 29.10.2009 року, інша Ѕ частка належить батьку ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого 15.06.2004 року договору купівлі-продажу вказаної квартири у громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5.

Посилаючись на те, що з часу відкриття спадщини (30.07.2016 року) позивач є власником 1/2 частини квартири №4 у житловому будинку №2 по вулиці Матросова Олександра у м. Вознесенську Миколаївської області, але оформити свідоцтво про право на спадщину за законом він не може через вказаний арешт квартири, представник позивача просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 28.11.2018року(а.с.47) було проведено заміну неналежного відповідача ОСОБА_3 місцеву прокуратуру №2 на належного відповідача ОСОБА_10 Одеської області.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що право власності на квартиру №4 у житловому будинку №2 по вулиці Матросова Олександра у м. Вознесенську Миколаївської області придбану ОСОБА_7 у сімї ОСОБА_5 не було зареєстровано в КП «Вознесенське МБТІ», що підтверджується рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 29.10.2009 року, яким його було зобовязано здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру, але згідно п.9 вказаної угоди право власності на квартиру виникло у ОСОБА_7 з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цієї угоди, тобто з 15.06.2004 року. Ці обставини мали наслідком безпідставність арешту належного ОСОБА_7 майна та порушення спадкових прав .

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду надав пояснення викладені у відзиві на позов (а.с.58-59), суть яких полягає в тому, що спір має розглядатися за іншою предметною юрисдикцією, а саме заявлена вимога має бути вирішена в порядку кримінально-процесуального законодавства, що діяло до набрання чинності Кримінально-процесуальним Кодексом 2012року.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_4 від 11.02.2008 року (а.с. 61) було накладено арешт на майно 1/3 частку квартири №4 у житловому будинку №2 по вулиці Матросова Олександра у м. Вознесенську Миколаївської області належну ОСОБА_5 для забезпечення відшкодування матеріальної шкоди спричиненої злочином. Це обтяження зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 17.04.2008 року ОСОБА_3 філією ДП Міністерства юстиції України «Інформаційний центр», реєстраційний номер обтяження 7044875 (а.с.11). Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 01.07.2009року( а.с.60) ОСОБА_5 був визнаний винним у скоєні злочину передбаченому ст.191ч.3 КК України і з нього стягнено на користь ТОВ ТБ «Автошина» матеріальна шкода у сумі 26541грн.

ОСОБА_11 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань діяльність ТОВ ТБ «Автошина»припинена на підставі рішення ОСОБА_3 окружного адміністративного суду, яке набрало чинності 27.09.2009року.

До вказаних подій 15.06.2004 року ОСОБА_7 та громадяни ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 уклали та нотаріально посвідчили договір купівлі-продажу вказаної квартири (а.с.16).

У відповідності до п.9 укладеного договору купівлі-продажу право власності на квартиру виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення, державної реєстрації цього договору та передачі проданої речі. Нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору купівлі-продажу відбулися 15.06.2004 року, хоча державна реєстрація права власності була здійснена позивачем 16.11.2009 року(а.с.11). В подальшому вказане майно, що було спільною сумісною власністю подружжя Солтан, було поділено між ними в рівних частках, 30.07.2016року ОСОБА_6 померла (а.с.9), позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги (а.с.7), за повідомленням в.о. державного нотаріуса Першої Вознесенської нотаріальної контори (а.с.10)заведено спадкову справу, але перешкодою для отримання свідоцтва про право на спадщину є обтяження у виді арешту майна.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пункті 1 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» розяснено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися за захистом порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обовязків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК питання зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги порушенням права вільно користуватися та розпоряджатися власністю, посилаючись при цьому на неправомірний арешт нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_4 від 14.02.2008 року в кримінальному провадженні.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на ст.391 ЦК України, яка установлює право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із змісту позовних вимог та матеріалів справи убачається, що спір про право цивільне, що повязаний з належністю майна, на який накладено арешт, відсутній, а вимоги позивача повязані із правильністю арешту майна.

Таким чином за відсутності спору про цивільне право щодо належності майна, не підлягають задоволенню вимоги про звільнення майна з-під арешту в кримінальному провадженні, а питання правильності арешту в такому випадку розглядається в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

У відповідності до положень ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.У зв'язку з наведеним критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

ОСОБА_11 з вимогами статей 126, 214, 324 КПК України (в редакції 1960 року), прийняття рішення про скасування заходів забезпечення цивільного позову, накладення арешту на майно, долю майна, описаного для забезпечення цивільного позову, належить до повноважень та компетенції слідчого при закритті кримінальної справи або суду при постановленні вироку, а також скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпадає потреба.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

В постанові від 21 лютого 2018 року в справі № 372/3811/14-ц Верховний Суд дійшов висновку, що арешт накладений в кримінальній справі підлягає зняттю в тому числі у відповідності до положень п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України.

ОСОБА_11 з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.п.1 ч.1 255, 258-261 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про звільнення майна з-під арешту закрити.

Ухвала може бути оскаржена в Миколаївської апеляційний суд через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів.

Суддя: О.Є.Старжинська