Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 754/11709/16-ц

провадження № 61-10933св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року в складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 14 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк»

(далі - ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 125 000,00 євро та зобов`язувався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, неустойку та інші платежі в строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення ОСОБА_1 виконання умов зазначеного вище кредитного договору, 14 березня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого позичальник та поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань виступають перед кредитором як солідарні боржники.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого

ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло права вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі, за кредитним договором, укладеним з відповідачем

14 березня 2007 року.

Звертало увагу на те, що відповідачі свої зобов`язання за зазначеними вище кредитним договором та договором поруки належним чином не виконують, у зв`язку із чим станом на 09 вересня 2016 року утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 93 395,00 євро, еквівалент суми у національній валюті на дату розрахунку становить 2 810 261,43 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 56 519,94 євро, еквівалент суми у національній валюті на дату розрахунку становить 1 700 688,56 грн, комісія у розмірі 2 935,51 євро, еквівалент суми у національній валюті на дату розрахунку становить 88 329,68 грн.

Посилаючись на наведене позивач просив стягнути з солідарно відповідачів у на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2007 року у розмірі 4 599 279, 67 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року мають ознаки договору факторингу, а станом на 17 грудня 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності щодо набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників, які не є суб`єктами господарювання за договором.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 134 838,43 грн. У задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та

ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги, а не договір факторингу, як помилково зазначено судом першої інстанції. При цьому договір про відступлення права вимоги на час розгляду справи відповідачами не оскаржений та є дійсним.

Крім того, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 30 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року, ухваленим у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором, було встановлено факт отримання відповідачем кредитних коштів, визначено розмір заборгованості та правомірність стягнення позивачем вказаних грошових коштів з ОСОБА_1 як боржника за кредитним договором.

Враховуючи наведене та те, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2014 року ОСОБА_1 не виконано, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з останнього на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі, встановленому зазначеним вище рішенням.

Апеляційний суд також дійшов висновку про відсутність підстав для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_3 , оскільки, звернувшись у 2013 році з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання та мав право протягом шести місяців від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, проте з позовом до поручителя ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось лише у 2016 році. Таким чином, відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у редакції чинній на час звернення з позовом, порука ОСОБА_3 припинилась.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що в порушення вимог частини третьої статі 34 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суддею-доповідачем в апеляційній інстанції було одноособово, а не колегіально вирішено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження позивачем рішення суду першої інстанції, чим позбавлено інших учасників справи права на подачу своїх пояснень та заперечень на клопотання позивача. Також апеляційним судом не звернуто уваги на те, що інтереси позивача в суді апеляційної інстанції представляв не адвокат, що є порушенням вимог Конституції України та норм ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом проігноровано клопотання відповідача про витребування доказів, яке б спростувало наявність у ОСОБА_1 наявної заборгованості, а також судом не надано оцінки його відзиву на апеляційну скаргу.

Також, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому банк нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним.

Апеляційним судом також не звернуто уваги на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем готівки у розмірі, встановленому в кредитному договорі, а також не доведено права вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до відповідача за кредитним договором від 14 березня 2007 року.

Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині часткового задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в іншій частині судове рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України не перевіряється касаційним судом.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 14 березня 2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 125 000,00 євро та зобов`язувався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, неустойку та інші платежі в строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 умов зазначеного вище кредитного договору між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 14 березня 2007 року.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого

ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло права вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі, за кредитним договором, укладеним з відповідачем

14 березня 2007 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня

2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області

від 05 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року задоволено позов

ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 березня 2007 року в розмірі 1 134 838,43 грн, з яких: 990 315,18 грн - заборгованість за кредитом, 129 213,15 грн - заборгованість за відсотками,

7 271,04 грн - заборгованість з комісії та 8 039,05 грн - пеня.

Також судом встановлено, що на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції рішення Броварського міськрайонного суду Київської області відповідачем не виконане.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі, встановленому рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області

від 30 травня 2014 року,оскільки зазначене рішення відповідачем не виконане, а нарахування відсотків та інших платежів після ухвалення зазначеного вище рішення кредитором було неправомірним.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що договір про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» не оспорювався відповідачем, а тому посилання відповідача на порушення цим договором його прав чи інтересів є безпідставним.

Безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу є також доводи касаційної скарги про те, що в порушення вимог процесуального закону та норм Конституції України в апеляційному суді інтереси позивача представляв представник за довіреністю, а не адвокат, оскільки в матеріалах справи наявне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю представника позивача - адвоката

Ременюк Т. О.

Доводи касаційної скарг про те, що апеляційний суд помилково вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження позивачем рішення суду першої інстанції одноособово, а не колегіально, як того вимагає частина третя статті 34 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до неправильного розуміння заявником норм процесуального права. Частина третя статті 34 ЦПК України передбачає перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції по суті колегією суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів, а оскільки питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вирішується на стадії відкриття апеляційного провадження, то така процесуальна дія здійснюється одноособово суддею-доповідачем.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано безпідставність включення до умов кредитного договору сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту відхиляються Верховним Судом, оскільки відповідач, підписавши кредитний договір, погодився з його умовами, які при цьому виконував тривалий час, а з вимогами про визнання недійсними пунктів договору, якими передбачена сплата комісії відповідач не звертався.

Є безпідставним також доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки такі доводи спростовуються конклюдентними діями відповідача, який вносив грошові кошти на погашення кредиту.

Не заслуговують на увагу також доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем, як і не доведено розміру заборгованості, що підлягає стягненню чи наявність такої заборгованості взагалі, оскільки рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року, ухваленим у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором, було встановлено факт отримання відповідачем кредитних коштів, визначено розмір заборгованості та правомірність пред`явлення вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 . Зазначені обставини не підлягають доказуванню відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик