ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 725/1819/16-ц

провадження № 61-9875св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В, С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Іщенко І. В., та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., П`єнти І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав покупця, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і її поділ.

В обґрунтування позову зазначив, що з 8 жовтня 2010 року перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірваний рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 січня 2016 року.

9 березня 2011 року ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Давньою А. І.

На час укладення цього договору усе майно ОСОБА_2 перебувало під арештом на підставі постанови старшого державного виконавця Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Карпюка Ю. М. від 31 січня 2011 року, тому, з метою уникнення звернення стягнення на квартиру, покупцем у договорі купівлі-продажу зазначено сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у той час як фактично це майно придбане за спільні кошти подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 при вчиненні правочину свідомо вчинили дії, спрямовані на приховання його реального змісту, а саме правових наслідків у виді набуття права власності на квартиру подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте в дійсності вона придбана в інтересах сім`ї і саме він та ОСОБА_2 узгоджували із продавцем всі істотні умови договору, визначали ціну, проводили оплату тощо.

На час укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 був студентом, особистого доходу не мав і знаходився на утриманні матері, натомість позивач мав дохід і об`єктивну можливість придбати таке цінне майно. Про удаваність правочину в частині покупця свідчить також та обставина, що ОСОБА_3 не володіє і не користується квартирою АДРЕСА_1 .

За таких обставин ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3 , перевести права покупця за договором на нього і ОСОБА_2 , визнати спірну квартиру спільним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та визнати за кожним із них право власності по 1/2 частці у праві власності на вказане майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 9 березня 2011 року,укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, недійсним в частині покупця ОСОБА_3

Переведено права покупця за цим договоромна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частці у праві власності на цю квартиру.

Скасовано заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену згідно з ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 квітня 2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності частково удаваного характеру правочину купівлі-продажу, а саме в частині укладення договору від імені ОСОБА_3 як покупця, та погодився із твердженням позивача про спрямування таких дій на приховання набуття квартири у спільну сумісну власність подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Оскільки квартира придбана за спільні кошти подружжя, суд дійшов висновку про визнання її спільним сумісним майном і поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року скасоване і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судового збору 4 710,65 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності удаваності договору купівлі-продажу в частині особи покупця і дійсне придбання її за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для їх власного користування. Окремою підставою відмови у позові суд зазначив обрання позивачем неправильного способу захисту, так як цивільне законодавство наділяє правом вимоги переведення прав покупця лише співвласника, переважне право якого на купівлю частки у спільному майні порушене.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року і рішення апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог цивільного процесуального законодавства не з`ясував, які правовідносини виникли між сторонами, їх характер та положення законодавства, що врегульовують такі правовідносини.

Вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимога про переведення прав покупця є неналежним способом захисту, оскільки у такий спосіб він забезпечить ефективний захист своїх прав і його застосування узгоджується зі змістом спірних правовідносин.

На думку заявника, суд не надав належної оцінки тій обставині, що грошові кошти за договором купівлі-продажу передавалися ОСОБА_4 саме ОСОБА_2 , а квитанція на суму 150 798,72 гривень, які сплачені ОСОБА_3 у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 , не свідчить про те, що квартира придбана за кошти ОСОБА_3 .

Зазначає, що заочне рішення суду першої інстанції по суті є правильним, проте не може залишитися в силі, оскільки до участі у справі не залучений ОСОБА_4 , прав та інтересів якого можуть стосуватися ухвалені у цій справі судові рішення, і усунути такий недолік можливо лише під час нового розгляду справи у суді першої інстанції.

Позиція інших учасників справи

У травні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами права, які їх врегульовують, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що цивільне законодавство не передбачає можливості переведення прав покупця на особу, яка вважає себе дійсним набувачем майна за договором купівлі-продажу, а також можливості визнання правочину удаваним у частині його учасників. Зазначає, що сама по собі наявність у позивача стабільного доходу не доводить участь грошовими коштами у купівлі спірної квартири.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 8 жовтня 2010 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 січня 2016 року.

ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 від шлюбу з ОСОБА_5

22 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № CVHMGI, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 150 000 гривень на строк до 22 листопада 2027 року зі сплатою 15% річних за користування кредитом.

У той же день ОСОБА_4 банку у забезпечення виконання своїх кредитних зобов`язань передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Відомості про укладенням договору іпотеки і заборону відчуження цієї квартири внесені у Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

4 лютого 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_2 як представник за довіреністю, уклали попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким зобов`язались в строк до 1 квітня 2011 року укласти основний договір купівлі-продажу за попередньо визначеною ціною у сумі 159 000 гривень, що на день укладення договору за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США еквівалентно 20 000 доларів США.

Згідно з пунктом 3 попереднього договору кошти в сумі 159 000 гривень ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 у день його укладення.

У пункті 8 попереднього договору зазначено, що представник покупця стверджує, що набута квартира буде особистою власністю покупця, оскільки на момент її придбання він у шлюбі не перебуває, однією сім`єю з іншою особою не проживає, на купівлю витрачає свої особисті грошові кошти, про що доведено до відома продавця.

У день укладення попереднього договору - 4 лютого 2011 року - ОСОБА_3 через касу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» сплатив на рахунок ОСОБА_4 у цьому банку 150 798,72 гривень з призначенням платежу - погашення заборгованості за кредитним договором № CVHMGI від 22 листопада 2007 року.

9 березня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_2 як представник за довіреністю, уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 4 цього договору продаж квартири вчинено за ціною 64 087 гривень, які продавець отримав від представника покупця до укладення цього договору.

У пункті 10 договору купівлі-продажу зазначено, що сторони стверджують про те, що договір не носить характер фіктивного або удаваного правочину.

На час укладення договору у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження квартири АДРЕСА_1 іпотекою і заборону її відчуження був відсутнім.

Суд апеляційної інстанції оцінив у взаємному зв`язку договір про іпотечний кредит № CVHMGI від 22 листопада 2007 року, договір іпотеки від 22 листопада 2007 року, квитанцію від 4 лютого 2011 року про внесення ОСОБА_3 150 798,72 гривень на рахунок ОСОБА_4 як погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № CVHMGI, витяги із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на день передачі квартири в іпотеку та станом на день її відчуження і встановив, що ОСОБА_3 в якості оплати за квартиру погасив кредитну заборгованість ОСОБА_4 , після чого з квартири знято обтяження іпотекою.

Встановивши такі обставини, суд апеляційної інстанції відхилив покази свідка ОСОБА_4 щодо отримання грошових коштів за квартиру особисто від ОСОБА_1 у присутності ОСОБА_2 та за відсутності ОСОБА_3

Оцінивши покази свідка ОСОБА_5 , суд встановив, що він є батьком ОСОБА_3 і напередодні укладення оспорюваного правочину надав сину 100 000 гривень на придбання квартири, а іншу частину грошових коштів дала його сестра, яка на той час проживала за кордоном.

Обставин, які б переконливо підтверджували купівлю квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , судом не встановлено.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що оспорюваний правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили інший правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють такий правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у тій же редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Апеляційним судом встановлено, що як у попередньому договорі, так і в договорі купівлі-продажу зазначено про придбання спірної квартири за особисті кошти покупця, яким є ОСОБА_3 , що узгоджується із поданою суду квитанцією про внесення ОСОБА_3 у день укладення попереднього договору коштів на рахунок продавця ОСОБА_4 .

Встановивши відсутність переконливих та достатніх доказів на підтвердження придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та її використання для потреб сім`ї, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визнанні договору купівлі-продажу в частині покупця удаваним та задоволенні інших похідних позовних вимог.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог цивільного процесуального законодавства не з`ясував, які правовідносини виникли між сторонами, їх характер та положення законодавства, що врегульовують такі правовідносини, касаційний суд відхиляє.

Суд апеляційної інстанції, оцінивши подані сторонами докази і встановивши обставини, які мають значення для справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Положення законодавства, на які в обґрунтування позову посилався позивач, апеляційний суд не застосував до спірних правовідносин, оскільки дійшов висновку про недоведеність укладення договору купівлі-продажу від 9 березня 2011 року із покупцем ОСОБА_3 з метою приховання правочину щодо набуття цієї квартири у власність подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Твердження заявника про те, що грошові кошти за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 передалаОСОБА_2 , а квитанція на суму 150 798,72 гривень, які сплачені ОСОБА_3 у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 , не свідчить про те, що квартира придбана за кошти ОСОБА_3 , касаційний суд відхиляє.

Суд апеляційної інстанції оцінив покази свідка ОСОБА_4 , який повідомив про отримання грошових коштів за квартиру від ОСОБА_1 ; зміст попереднього договору від 4 лютого 2011 року, в якому вказано про передачу грошових коштів продавцю представником покупця ( ОСОБА_2 ) у день підписання такого договору; квитанцію від 4 лютого 2011 року про внесення ОСОБА_3 150 798,72 гривень на рахунок ОСОБА_4 та дійшов висновку про сплату вартості квартири саме ОСОБА_3 , оскільки здійснення відповідної банківської операції належним чином підтверджено і спричинило наслідки у виді зняття іпотечного обтяження з квартири.

Крім того, сам лише факт передачі грошових коштів за договором ОСОБА_2 не свідчить про те, що ці грошові кошти є спільними коштами її і позивача, набутими у шлюбі.

При вчиненні попереднього та основного договорів ОСОБА_2 діяла як представник ОСОБА_3 на підставі довіреності.

Статтями 237, 239 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Таким чином, при передачі коштів на виконання договору представником сторони правочину вважається, що він передає грошові кошти довірителя, а не свої власні чи будь-якої іншої особи.

За таких обставин доводи заявника про те, що ОСОБА_3 не є реальним покупцем квартири, оскільки оплату її вартості фактично здійснила ОСОБА_2 , є безпідставними.

Посилання заявника на те, що оформлення квартири на ім`я ОСОБА_3 було зумовлене накладенням виконавчою службою арешту на усе майно ОСОБА_2 , а в дійсності майно придбавалося для потреб їх сім`ї, касаційний суд відхиляє як такі, що ґрунтуються виключно на поясненнях позивача. Крім того, посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 не зазначив причин, у зв`язку з яким квартира не була придбана на його ім`я.

Переважно доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Висновок апеляційного суду про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки переведення прав покупця можливе лише щодо співвласника у разі порушення його переважного прав на купівлю частки у спільному майні, є помилковим, так як у разі придбання майна за договором купівлі-продажу за кошти іншої особи і для її потреб така особа має право заявити вимогу про визнання її покупцем. Проте такі висновки не були визначальними при ухваленні рішення і не спростовують правильність вирішення справи по суті, оскільки першочергово суд апеляційної інстанції обґрунтував відмову у позові недоведеністю придбання спірної кватири за спільні кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 для потреб їх сім`ї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до часини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Так як суд касаційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду, яким скасовано рішення суду першої інстанції із відмовою у позові, касаційний суд заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 рокуне переглядає.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 9 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук