Номер провадження: 22-ц/813/7915/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/23075/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про припинення договору поруки, заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Свяченої Ю.Б. о 12 годині 45 хвилині 04 квітня 2017 року,

встановив:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, остаточно просить визнати припиненими правовідношення за договором поруки від 29 лютого 2008 року № 44.02-13-215/І.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 29 лютого 2008 року між ним та акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі Банк) був укладений договір поруки № 44.02-13-215/1, відповідно до якого позивач зобов`язався відповідати за невиконання ОСОБА_2 зобов`язань перед банком за договором кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року. Договір поруки був укладений на невизначений строк до повного припинення всіх зобов`язань боржника за договором кредиту, термін виконання якого встановлювався до 28 лютого 2033 року.

ОСОБА_2 з 12 січня 2009 року перестала оплачувати кредитні кошти. Відповідно до пункту 4.5. договору кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Проте Банк не пред`явив вимогу до поручителя протягом шети місяців з дня настання строку основного зобов`язання. Окрім цього, Банк в односторонньому порядку змінив розмір відсоткової ставки з 12,25% до 14%, що збільшує обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором. Тому вважав, що порука припинилася згідно вимог статті 559 ЦК України (а. с. 2 4, а. с. 34 38).

Рішенням Приморського районного суду Одеської області від 04 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року, у задоволенні вищенаведеного позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким в подальшому погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що договір поруки не є самостійним договором, а є способом забезпечення кредитного зобов`язання, строк виконання якого визначений датою 28 лютого 2033 року, відтак такий строк є і строком для договору поруки. Крім того, Банк направляв боржнику пропозицію щодо укладення додаткового договору про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, яка була підписана сторонами, але маючи угоду про підвищення ставки, Банк залишив відсоткову ставку у розмірі 12,25%, за якою і була розрахована відповідна заборгованість за договором (Т. 1, а. с. 127 130, 198 - 201).

Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказана постанова Верховного суду мотивована тим, що у пункті 4.5 договору кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на пункт 4.5 договору кредиту та не з`ясував коли настав строк виконання зобов`язання за договором кредиту з врахуванням пункту 4.5. А тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції (Т. 1, а. с. 234 240).

При новому розгляді апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням вказаних приписів пункту 4.5 кредитного договору, змінився строк виконання основного зобов`язання, а отже, як на думку апелянта, судом першої інстанції зроблено хибний вищевказаний висновок щодо строку виконання основного зобов`язання.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05 грудня 2019 року о 14 годині 30 хвилин.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, під час нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, до Одеського апеляційного суду від учасників справи не надійшло.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам законодавства не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором визначений датою, а саме - 28 лютого 2033 року, відтак такий строк є і строком для договору поруки.

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Цих висновків суд першої інстанції дійшов при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 559 ЦК України, ст. ст. 251, 252, 553, 554, 559 ЦК України 2004 року) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

29 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та Банком був укладений кредитний договір №44.29-48-161/І, згідно з яким Банк надав позичальнику грошову суму у розмірі - 125 169,00 доларів США, з остаточним строком повернення кредиту - 28 лютого 2033 року.

В забезпечення виконання основного зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 29 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та Банком був укладений договір поруки №44.02-13-215/І, згідно умов якого позивач зобов`язався відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року, в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки ОСОБА_1 ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, в тому числі, про суму зобов`язання за кредитним договором та термін виконання основного зобов`язання 28 лютого 2033 року.

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, договору поруки.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти в строк та у порядку встановленому Кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 зроблено висновок, що «згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язання (11 грудня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 грудня 2009 року не підлягали виконанню».

На вказані правові позиції суду касаційної інстанції посилався Верховний Суд під час ухвалення вказаної вище постанови від 28 серпня 2019 року.

Під час нового розгляду справи апеляційний суд звертає увагу на те, що у пункті 4.5 договору кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи встановлено, що з урахуванням вказаного вище, а саме ураховуючи наведені правила пункту 4.5 договору кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року, вказані правові позицій суду касаційної інстанції та приписи частини 4 статті 559 ЦК України (чинного на момент розгляду справи судом першої інстанції), строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів після невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків покладених на неї вказаним кредитним договором. Позивач зазначає, учасниками справи не заперечується, що невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 обов`язків покладених на неї вказаним кредитним договором мало місце у 2009 році. Відповідно до доводів позову, з урахуванням уточнень позову, та доводів апеляційної скарги, невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 обов`язків покладених на неї кредитним договором відбулося у липні 2009 року, так як остання сплата кредиту датована - 02 червня 2009 року (Т. 1, а. с. 53, 54).

З огляду на вищевказане обґрунтованими є доводи позову та апеляційної скарги щодо зміни і в подальшому спливу строку виконання основного зобов`язання у 2009 році (у жовтні 2009 року).

Після зміни строку виконання зобов`язання (у жовтні 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник була зобов`язана повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після останнього робочого дня місяця - жовтня 2009 року не підлягали виконанню.

З урахуванням вказаного встановленого спливу строку виконання основного зобов`язання та того, що договір поруки не є самостійним договором, а є способом забезпечення кредитного зобов`язання, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога позову щодо визнання припиненими правовідношень за вказаним договором поруки є обґрунтованою.

Отже апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 157 грн. та стягнути з Банку в дохід держави судовий збір у сумі 1 102 грн., від сплати якого було звільнено ОСОБА_1 . Верховним Судом (Т. 1, а. с. 222).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси віл 04 квітня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про припинення договору поруки задовольнити.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_1 за договором поруки № 44.02-13-215/І, укладеним 29 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (Код ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1 157 (одна тисяча сто п`ятдесят сім) грн. 52 коп..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (Код ) в дохід держави судовий збір у сумі 1 102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе