Справа № 567/1739/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.19 м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Гічиновська Я.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненській області з позовом про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в якому зареєстровані: позивач ОСОБА_1 (голова домогосподарства), ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_3 (зять).

Вказує, що відповідач ОСОБА_2 - його донька, а відповідач ОСОБА_3 - його зять, постійно проживають в Республіці Саха (Якутія) м.Нерюнгри.

Зазначає, що договір найму житла - житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався та у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 також стверджує, що йому, як власнику житлового будинку, створюються перешкоди в користуванні приватним майном через додаткові витрати на оплату комунальних послуг та інших обов'язкових платежів, а також розпорядження ним. Окрім того, відповіно до п.6 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою КМУ від 21.10.1995 № 848 (в редакції постанови КМУ від 27.04.2018 № 329), позивач позбавлений можливості отримати субсидію в зв'язку з фактом наявності реєстрації відповідачів без їхнього проживання.

Окрім того зазначає, що вжиті заходи щодо досудового врегулювання спору між сторонами не дали позитивного результату, що змушує його звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладені обставини, просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Острозького районного суду від 09.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

24.01.2019 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на адресу суду заяви про визнання позову в яких вказують, що позов ОСОБА_1 визнають в повному обсязі та просять здійснювати розгляд справи в їх відсутності.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

За правилами ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв"язку, суд з врахуванням того, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про задоволення позову та ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження, в порядку ст.ст. 200, 206 ЦПК України, виходячи з наступного.

В підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просить суд позов задоволити.

Додатково пояснив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1, в якому зареєстровані відповідачі, але за місцем реєстрації не проживають. Зазначив, що в 1998 його дочка ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 та в 2001 році виїхала разом з ним на постійне місце проживання в Республіку Саха (Якутія). Вказує, що з того часу відповідачі в належному йому будинку не проживають, комунальних платежів не сплачують та не беруть жодної участі в утриманні будинку. Посилаючись на зазначені обставини та наявності перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном, просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 Судові витрати залишити за ним.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знайома з родиною ОСОБА_1 з 1961 року. Їй відомо, що дочка позивача - ОСОБА_2, приблизно в 2001 році разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 виїхала на постійне місце проживання в Республіку Саха (Якутія). Вказала, що відповідачі залишили місце свого проживання в с.Оженин добровільно.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживає в с.Оженин Острозького району Рівненської області та знайома з родиною ОСОБА_1, що проживають в АДРЕСА_1. Їй відомо, що дочка позивача ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 та після укладення шлюбу ще деякий час проживала в батьківському будинку в с.Оженин. Зазначила, що відповідачі залишили місце свого проживання в с.Оженин Острозького району добровільно, так як виїхали на постійне місце проживання в Республіку Саха (Якутія). Фактів, які б вказували, що відповідачам чинились перешкоди в користуванні будинком, їй не відомі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини повно та всебічно, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння, виданим 25.09.1987 року виконавчим комітетом Острозької районної ради Рівненської області.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 вбачається, що зазначене домоволодіння побудовано в 1981 році та його власником є позивач ОСОБА_1

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4 встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2254 га, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згідно довідки, виданої Оженинською сільською радою Острозького району Рівненської області №4332 від 11.12.2018, вбачається, що в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (голова домогосподарства), ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_3 (зять).

Згідно зазначеної довідки відповідачі зареєстровані у вказаному господарстві, але не проживають з 2002 року.

Факт реєстрації відповідачів у спірному домогосподарстві також підтверджується довідками Оженинської сільської ради №15, №16 від 04.01.2019. Актом обстеження №820 від 11.12.2018 підтверджується та обставина, що відповідачі з 2002 року фактично не проживають у будинку по АДРЕСА_1, так як проживають в Республіці Саха (Якутія) в м. Нерюнгри.

Договір найму житла - житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області не посвідчувався, про що свідчить довідка Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області №4333 від 11.12.2018.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації його майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об'єктивності, встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в належному позивачу будинковолодінні більше 10 років, поважних причин непроживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.405 ЦК України за ними житлове приміщення не зберігається, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймать, що свідчить про втрату ними інтересу до житлового будинку як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню ним своїм майном.

Враховуючи наведені обставини, а також визнання відповідачами позову, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-268, 273, 280 ЦПК України

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 НОМЕР_3, виданий 21.11.1996 року Жовтневим РВ ГУ МВС України в м.Києві) про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07.02.2019.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.