КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 06.08/824/921/2019
У Х В А Л А

19 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Ящук Т.І., розглянувши заяву представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про визнання договору продовженим, що розглядається Постійно діючим Незалежним третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів»

встановив:

17 грудня 2019 року представник ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони КП «Київтранспарксервіс» укладати з третіми особами договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, на організацію та експлуатацію 80 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 9 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: АДРЕСА_1 , в межах III територіальної зони паркування в м. Києві, до вирішення спору Постійно діючим Незалежним третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» за позовом ФОП ОСОБА_1 до КП «Київтранспарксервіс» про визнання договору продовженим.

Заява обґрунтована тим, що 16.12.2019 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до Постійно діючого Незалежного третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» з позовом до КП «Київтранспарксервіс» про визнання договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2012-12/59 від 21.12.2012 року продовженим.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що 21.12.2012 року між КП «Київтранспарксервіс» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №ДНП-2012-12/59 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 80 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 9 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику, за адресою: АДРЕСА_1 , в межах III територіальної зони паркування в м. Києві, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Відповідно до пункту 6.1., цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.01.2013 року і діє до 31.12.2013 року. За Додатковою угодою від 2015 року до Договору від 21.12.2012 року №ДНП- 2012-12/59 сторони вирішили викласти п. 6.1. Договору у наступній редакції: «6.1. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2019 року».

За 30 календарних днів жодна із сторін не попередила письмово другу сторону про намір припинити дію договору №ДНП-2012-1.2/59 від 21.12.2012 року, а тому термін дії вказаного правочину автоматично продовжено до 31.12.2020 року. Водночас, відповідач вчиняє дії з передачі права на експлуатацію «фіксованих місць для паркування» шляхом виставлення відповідного права на продаж через систему «ProZorro».

З огляду на наведене позивач вважає, що існують підстави для визнання договору № ДНП-2012-12/59 від 21.12.2012 року продовженим в судовому порядку. Позивач протягом всього строку дії договору виконував його належним чином та не отримував від відповідача претензій щодо порушення умов договору, а тому у відповідності до ст. 777 ЦК України позивач має всі переважні права на його продовження.

12 грудня 2019 року позивач ФОП ОСОБА_1 письмово звернулась до КП «Київтранспарксервіс» з наміром про продовження строку дії договору № ДНП-2012-12/59 від 21.12.2012 року, проте вказане повідомлення залишено без розгляду, а тому у позивача є підстави побоюватись, що така позиція відповідача може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення третейського суду.

Відповідно до п. 7.1. Договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2012-12/59 від 21.12.2012 року всі спори, розбіжності, вимоги та претензії, що виникають при виконанні цього договору чи у зв`язку з ним, або випливають з нього, підлягають остаточному вирішенню у Незалежному третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» згідно з його Регламентом.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 149 ЦПК України, встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.150 ЦПК України встановлено, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Згідно з п.п.3-7 ч.1 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, ФОП ОСОБА_1 просить заборонити КП «Київтранспарксервіс» укладати з третіми особами договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, які розташовані на паркувальному майданчику за адресою АДРЕСА_1 в межах ІІІ територіальної зони паркування в м. Києві до вирішення даного спору Постійно діючим незалежним третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів».

В обґрунтування заяви вказує, що за Додатковою угодою від 2015 року до Договору від 21.12.2012 року №ДНП- 2012-12/59 сторони вирішили продовжити дію договору до 31.12.2019 року». Оскільки за 30 календарних днів жодна із сторін не попередила письмово другу сторону про намір припинити дію договору №ДНП-2012-1.2/59 від 21.12.2012 року, тому позивач вважає, що термін дії вказаного правочину автоматично продовжено до 31.12.2020 року.

12 грудня 2019 року позивач письмово звернувся до КП «Київтранспарксервіс» з наміром про продовження строку дії договору № ДНП-2012-12/59 від 21.12.2012 року, проте вказане повідомлення залишено без розгляду, при цьому відповідач вчиняє дії з передачі права на експлуатацію «фіксованих місць для паркування» шляхом виставлення відповідного права на продаж через систему «ProZorro». Тому позивач вказує, що у нього є підстави побоюватись, що така позиція відповідача може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення третейського суду.

Однак, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України.

Проте позивачем у своїй заяві не наведено переконливих доводів та відповідних їм доказів на підтвердження тих обставин, що у разі відсутності заборони КП «Київтранспарксервіс» укладати договори з третіми особами, існуватиме реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 про визнання договору продовженим.

Крім того, запропонований позивачем спосіб забезпечення, виходячи з предмета та підстав позову, має ознаки часткового вирішення спору по суті, оскільки заборона КП «Київтранспарксервіс» укладати договори з третіми особами зводиться до фактичного продовження виконання договору № ДНП-2012-12/59 від 21.12.2012 року ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Київської міської ради від 26.06.2007 року № 930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту у м. Києві визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) «Київтранспарксервіс».

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, тому суд вважає, що запропонований позивачем спосіб забезпечення може призвести до перешкоджання здійснення господарської діяльності КП «Київтранспарксервіс», яке повинно виконуватипокладені на нього Київською міською радою права та обов`язки, у тому числі, укладання правочинів у межах власних повноважень, виконання укладених договорів.

Таким чином, оскільки подана заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали заяви - відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до третейського суду, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про визнання договору продовженим - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її складення.

Суддя: Т.І. Ящук