Справа № 307/666/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Варги Дмитра Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського районного суду від 02 вересня 2015 року (у складі судді Розмана М.М.) за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець Тячівського РУЮ ВДВС ГУЮ у Закарпатській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 у серпні 2015 р.

Просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за межі України.

На обґрунтування указав, що на виконанні у Тячівському РУЮ ВДВС ГУЮ у Закарпатській області знаходиться виконавчий лист № 2/307/662/15 від 22.06.2015 р., виданий Тячівським районним судом про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 831504 грн. заборгованості за договором позики та 3654 грн. у відшкодування судового збору.

02.07.2015 р. головним державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження і надано боржнику строк до 08.07.2015 р. для самостійного виконання рішення суду, однак боржник цього не зробив.

У подальшому головним державним виконавцем учинялися усі необхідні виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для виконання судового рішення, однак станом на 26.08.2015 р. боржник не вчинив жодних дій для добровільного виконання рішення суду, відтак є усі підстави вважати, що він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду та є всі законні підстави для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Тячівського районного суду від 02 вересня 2015 р. подання задоволено: встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України - ОСОБА_1 , до виконання рішення Тячівського районного суду від 20 травня 2015 р. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 831504 грн. і 3654 грн. у відшкодування судового збору.

Адвокат Варга Д.Д. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати цю ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця Тячівського РУЮ ВДВС ГУЮ у Закарпатській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-у поданні відсутні докази на підтвердження ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань;

-наявність самого лише зобов`язання не дає право державному виконавцю звертатися до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України;

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а увалу суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості вимог і доводів, указаних у поданні.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність фактичним обставинам справи, нормам процесуального та матеріального права.

Установлено, що 22 червня 2015 р. Тячівським районним судом було видано виконавчий лист на виконання судового рішення, яке набрало законної сили 19 червня 2015 р., про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 831 504 грн. заборгованості за договором позики та 3654 грн. у відшкодування судового збору (а.с.6).

02.07.2015 р. державним виконавцем ВДВС Тячівського РУЮ було відкрито виконавче провадження і надано боржнику строк для самостійного виконання судового рішення до 08.07.2015 р. (а.с.7) Ухвалу про відкриття виконавчого провадження було надіслано на адресу боржника, однак така повернулася із відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (а.с.8).

Державний виконавець у поданні вказує на ті виконавчі дії, які ним вчинялися для примусового виконання судового рішення, однак вони не принесли жодних результатів.

Станом на день розгляду справи в апеляційному суді боржник ОСОБА_1 рішення суду не виконав (навіть частково), у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце такого був належно повідомлений, як і його представник - адвокат Варга Д.Д., котрий клопоче про розгляд справи за його та ОСОБА_1 відсутності.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодження сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, або він ухиляється від виконання зобов`язань, до виконання зобов`язань.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» належить розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Згідно з вимогами п.18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням зобов`язань у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення цих правовідносин), боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до недоведеності факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Із цього приводу колегія суддів зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Будь-яких доказів щодо поважних причин невиконання рішення суду апелянтом не надано. Натомість дії боржника свідчать про умисну бездіяльність, яка спрямована на невиконання рішення суду.

Державний виконавець вживав заходів для інформування боржника про наявність щодо нього відкритого виконавчого провадження із примусового виконання судового рішення. Однак, такі заходи виявилися марними, відтак державний виконавець був змушений звертатися до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Зі змісту апеляційної скарги видно, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 дійсно виникли грошові зобов`язання через укладення між ним договору позики. ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 159 600 грн., що на момент підписання договору позики складало еквівалент у 20 000 доларів США. Також апелянт указує про те, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, загальний борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 склав 54 264 грн. Тобто боржник визнає, що він має певні боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 , проте це в нашому випадку не є предметом апеляційного перегляду і не потребує правового аналізу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника зможе забезпечити виконання рішення суду, яке не скасоване та є чинним, аледотепер залишається невиконаним у зв`язку зі свідомим ухиленням боржника від виконання судового зобов`язання.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті та справедливе судове рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення, оскільки повністю спростовуються установленими як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, обставинами справи.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Варги Дмитра Дмитровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Тячівського районного суду від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

4.Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 р.

Судді: