КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2019 року м. Київ

Справа №752/2882/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/2151/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Чередніченко Н.П. 19 липня 2018 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, та апеляційну скаргуОСОБА_2 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Чередніченко Н.П. 12 жовтня 2018 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним вище позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив:

стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» суму страхового відшкодування у розмірі 54955,03 грн;

стягнути з відповідача ОСОБА_3 різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою у розмірі 45000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 01 липня 2017 року приблизно 12 год. 55 хв. ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ» НОМЕР_2, по вул. Миколаївська дорога в м. Одеса, порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Рено», д.н.з. НОМЕР_3, після якого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1, що на праві власності належить позивачу. Постановою Малиновського районного суду м. Одеса відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ Страхова компанія «ЮНІВЕС» відповідно до полісу серії АК № 3457404. Позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, вказана заява задоволена частково, страховою компанією виплачено страхове відшкодування у розмірі 44044,97 грн. Однак, з вказаною сумою страхового відшкодування позивач не погоджується, посилаючись на висновок про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1, №339/17, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 109420,04 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції позовні вимоги про стягнення з нього матеріальної шкоди в розмірі 45000,00 грн. визнав у повному обсязі, про що подав відповідну заяву.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 54955, 03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування шкоди 45000,00 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 838,05 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 376,51 грн.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат, пов'язаних із проведенням дослідження у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено.

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані із проведенням експертного дослідження в розмірі 1980, 00 грн.

В задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правову допомогу - відмовлено.

Не погодилась із рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС», представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для розгляду справи по суті. Зазначає, що Висновок експертного дослідження № 339/17 від 16 серпня 2017 року складений з порушенням норм чинного законодавства. Так судовим експертом Кеосак А.П. безпідставно збільшено розмір матеріального збитку на суму ПДВ, оскільки документів підтверджуючих саме факт оплати послуг ремонту свого пошкодженого транспортного засобу, а також самого факту проведеного ремонту позивачем не надано. Також зазначає, що згідно із вказаним висновком судового експерта вартість цін на деталі, роботи та матеріали визначені та вказані станом на 03 серпня 2017, курс валют - 1 євро дорівнює 30,1774 грн, в той час як ДТП мала місце - 01 липня 2017 року, курс валют - 1 євро дорівнює 29, 6979 грн, що в свою чергу вплинуло на результат висновку такого судового експерта. Вказаний факт свідчить про порушення Національного стандарту№1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого Постановою КМУ від 10 вересня 2003 року №1440, і в свою чергу викликає сумніви у достовірності висновків такого експерта, і тому такий висновок не може розглядатися в справі як належний та допустимий доказ.

З огляду на зазначене вище, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_2 не погодився із додатковим рішенням суду, ним до суду подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що додаткове рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам. Зазначає, що рішення суду мотивовано тим, що відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, вищевказана постанова на яку послався суд першої інстанції прийнята відповідно до норм ЦПК України у попередній редакції. Разом з цим, чинні норми ЦПК України не вимагають надання суду документального підтвердження понесених витрат. Так, 3000,00 грн було сплачено авансом при підписанні договору, а решта суми має бути сплачена виключно після отримання замовником в повному обсязі. 16 липня 2018 року між позивачем та адвокатом було складено акт прийому передачі виконаних робіт, в якому зафіксовані виконані на вказану дату роботи загальною вартістю 9000,00 грн, однак підписання цього акту не зупиняє виконання договору, оскільки у зв'язку з розглядом справи було надано послуги із складання двох заяв про ухвалення рішення та буде складено відзив на апеляційну скаргу. Також позивачем було сплачено адвокатові 12% від суми отриманого відшкодування (54955,03 грн), що становить 3594,60 грн. Таким чином, суд першої інстанції ухвалючи додаткове рішення, не врахував положення ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких відсутність документа, що підтверджує сплату правової допомоги не може бути підставою відмови у задоволенні відповідної вимоги.

На підставі викладеного просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну допомогу скасувати та постановити нове рішення, яким заяву представника позивача про стягнення витрат на професійну правову допомогу задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС»заперечував.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» - Кузьменко М.М. підтримав свою апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи апеляційним судом повідомлявся в порядку встановленому процесуальним законом, причини неявки не повідомив, а тому його неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду від 19 липня 2018 року та додаткового рішення від 12 жовтня 2018 року, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що транспортний засіб марки «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_4 належить на праві власності позивачу ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (т.1 а.с. 46).

ОСОБА_3, 01липня 2017 року приблизно о 12 год. 55 хв. керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Миколаївська дорога в м. Одеса порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Рено», д.н.з. НОМЕР_6, після якого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі (т.1 а.с. 7).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», відповідно до Полісу № АЕ/4904404 ліміт відшкодування складає 100000, 00 грн, франшиза становить 1000,00 грн.

Позивач 18 серпня 2017 року звернувся до ПрАТ «СК «Юнівес» з заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 99000,00 грн так як, відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 339/17, проведеного 16 серпня 2017 року судовим експертом Кеосак А.П. на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1, становить 109420,04 грн., а вартість відновлювального ремонту становить 163520,83 грн (т.1 а.с. 8-39. 40).

ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» виплачено страхове відшкодування у розмірі 44044,97 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_10, зазначені обставини відповідачем не оспорювались (т.1 а.с. 43).

Із вказаною сумою страхового відшкодування позивач не погодився, оскільки відповідач виплатив йому страхове відшкодування не в повному обсязі, а тому просив стягнути з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» суму страхового відшкодування в межах страхового ліміту, та за виключенням розміру франшизи, в розмірі 54955, 03 грн. Також, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховою виплатою в розмірі 45000, 00 грн.

ОСОБА_3 в суді першої інстанції визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 45000, 00 грн. Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкодив сторонами не оскаржується, а тому в силу положень ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції перегляду не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» суму страхового відшкодування в розмірі 54955, 03 грн (100000, 00 грн ліміт відповідальності страховика - 1000, 00 грн франшизи, та - 44044, 97 грн вже виплаченої суми страхового відшкодування) суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем суду не надано жодних доказів на спростування доводів позивача та вартості матеріального збитку визначеного Висновком № 339/17 від 16 серпня 2017 року, а тому позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, і підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно із ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договору підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чиним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Так, правовідносини, що виникли між позивачем та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не є деліктними, отже, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має пріоритет і розмір страхового відшкодування визначається на підставі цього Закону.

У п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Положенням п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно із п. 34.3 ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо представник страховика (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

З наведених обставин справи вбачається, що сторонами визнані обставини щодо заподіяння позивачеві матеріального збитку. Предметом спору є визначення розміру матеріальної шкоди заподіяної позивачеві.

У підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди, позивач посилався на Висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 339/17, згідно якого вартість матеріального збитку становить 109420,04 грн.

Відповідачем не було надано суму матеріалів на підставі яких ним був визначений розмір страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судовим експертом Кеосак А.П. безпідставно збільшено розмір матеріального збитку на суму ПДВ, оскільки документів підтверджуючих саме факт оплати послуг ремонту свого пошкодженого транспортного засобу, а також самого факту проведеного ремонту позивачем не надано. Колегія судів відхиляє ці доводи, оскільки зі змісту висновку вбачається, що оцінювачем податок на додану вартість застосований лише при розрахунку вартості запчастин, які підлягають заміні. Крім того, суд першої інстанції визначаючи суму страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_2 виходив із вартості матеріального збитку, завданого позивачу, а не із вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача.

Посилання відповідача на неправильність визначення розміру страхового відшкодування за курсом НБУ станом на час проведення дослідження, а не на час ДТП, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що відповідно до абз.3 п.7.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, вартість КТЗ, яка наведена в іноземній валюті, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ на дату оцінки.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 339/17 від 16 серпня 2017 року , а також доказів, які могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки.

Відповідачем належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які спростовували б визначений розмір матеріальної шкоди та підтверджували б інший, також не надано. Тобто своїми правами визначеними ст. ст. 81,83 ЦПК України відповідач не скористався.

Таким чином, обставин, що б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних вище висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача не містить.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, що 25 липня 2018 року представник позивача подав до суду першої інстанції письмову заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення з відповідачів у справі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12232,21 грн пропорційно до задоволених позовних вимог (а.с.202-204).

В обґрунтування заяви вказував на те, що в судовому рішенні відсутнє вирішення питання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи в задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним процесуальних дій, не надано доказів (акти виконаних робіт), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при надані правової допомоги, та не надано доказів внесення 3000, 00 грн за надані адвокатом послуги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про адвокатуру» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_11 було укладено договір про надання правової допомоги №29/11/17-ЮП/IL. Згідно із п.п. 4.1 п. 4 договору, за послуги надані адвокатом, замовник сплачує кошти в розмірі, який зазначається в Додатку №1 до цього договору. (т.1 а.с. 48,49). Відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги №29/11/17-ЮП/IL передбачено наступний метод оплати послуг адвоката - 12% розміру отриманого відшкодування. Кошти сплачуються наступним чином: 3000,00 грн сплачується авансом, решта сплачується виключно після отримання коштів замовником в повному обсязі (т. 1 а.с. 204).

У своїй заяві адвокат ОСОБА_11 вказував на те, що оскільки рішенням суду першої інстанції задоволено позовні вимоги в повному обсязі та стягнуто з відповідачів на користь позивача 54955, 03 грн невиплаченого страхового відшкодування та різницю між фактичним розміром шкоди та страхового відшкодування в розмірі 45000, 00 грн, то відповідно, позивачем за договором на його користь має бути сплачено вартість правничої допомоги у розмірі 12% від суми отриманого відшкодування, а саме 12232, 21 грн.

Разом з цим, в матеріалах справи на час ухвалення рішення суду були відсутні докази, які б підтверджували обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В матеріалах справи на час ухвалення рішення суду знаходився лише Договір про надання правової допомоги №29/11/17-ЮП/IL від 27 листопада 2017 року без Додатку № 1 до нього. Крім того, адвокатом ОСОБА_11 до закінчення судових дебатів не було зроблено заяву про надання протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду доказів, які підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, а тому подання до суду першої інстанції 23 липня 2017 року копії Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги №29/11/17-ЮП/IL на підтвердження вказаних вище обставин суперечить положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Копія акту виконаних робіт та платіжне доручення на оплату авансу в розмірі 3000, 00 грн були долучені адвокатом ОСОБА_11 лише до апеляційної скарги, а тому вони є такими, що подані після спливу п'яти днів після ухвалення рішення суду, тобто з порушенням строків передбачених ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Оскільки, належних доказів (квитанції про сплату, платіжне доручення, касовий ордер та інш.), які б підтвердили факт сплати позивачем послуг адвоката (авансу) на суму 3000,00 грн та доказів, які б підтверджували обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, представник позивача суду першої інстанції надано не було, колегія суддів вважає, що факт понесення вказаних витрат є недоведеним, а тому додаткове рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Зайченко проти України»).

Отже, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Рішення суду та додаткове рішення відповідають вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 07 лютого 2019 року.