ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року м. Київ

справа № 367/3748/15

провадження № 22-ц/824/79/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Аверковій А.І.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення Ірпінського міського суду від 06 вересня 2018 року у складі судді Карабаза Н.Ф., повний текст складений 25.09.2018 року,

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 з позовом та з урахуванням уточнення просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною позивачу земельною ділянкою, шляхом демонтажу паркану.

Позов мотивований тим, що 26 грудня 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 було уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого ОСОБА_1 була набута у власність земельна ділянка площею 0,0999 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки третя особа ОСОБА_4 повідомила позивача, що на межі відчужуваної земельної ділянки виходить паркан власника сусідньої земельної ділянки - ОСОБА_2, у зв'язку з чим, в грудні 2014 року було здійснено встановлення в натурі меж вказаної земельної ділянки та був складений зведений план, яким встановлено, що паркан земельної ділянки відповідача, відстанню від 71 до 74 сантиметрів виходять на територію належної позивачу на праві власності земельної ділянки. 03 березня 2015 року позивачем був направлений лист відповідачу, у якому він вимагав демонтувати паркан та перенести його за межі спірної земельної ділянки. Однак, станом на 03 червня 2015 року відповідач не надав йому жодної відповіді на вищевказаний лист-вимогу та, відповідно, вимогу не виконав.

Представник відповідачів в суді пояснив, що в 2004 році коли погоджували межі в натурі від ОСОБА_4 претензій не було, погодила межі, тому просив відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною позивачу земельною ділянкою, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати паркан, зведений на земельній ділянці ОСОБА_1 та звільнити вказану земельну ділянку 0,23 м в північній частині паркану (огорожі). В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду в частині відмови в позові, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вказує, що ухвалене рішення суду першої інстанції не призводить до відновлення його порушеного права, оскільки перенесення паркану відповідача лише в одній частині земельної ділянки не можливе без перенесення його в іншій частині. Паркан відповідача виходить за межі належної йому земельної ділянки по всій його довжині на 0,23 м. в північній та на 0,09 м. в південній його частині, а загалом на 5 кв. м., що свідчить про необхідність його перенесення з обох боків.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

В суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, просив задовольнити скаргу.

Інші учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2014 року ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0999 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер відчужуваної земельної ділянки - НОМЕР_1. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2014 року № 31734639 земельна ділянка площею 0,0999 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер: НОМЕР_1. Цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить ОСОБА_1.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 29.07.2009 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 кадастровий номер: НОМЕР_2, площею: 0,0999 га. у межах згідно планом.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.09.2015 року № 44187630 житловий будинок, об'єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 належить ОСОБА_3.

Згідно висновку експерта № 9069 судової земельно-технічної експертизи за цивільною справою № 367/3748/15 існує накладення земельних ділянок на АДРЕСА_9 кадастровий номер НОМЕР_3, та на АДРЕСА_6 у м. Ірпінь Київської області кадастровий номер НОМЕР_1. Площа даного накладення складає 5 м.кв. Паркан (огорожа) будинку на АДРЕСА_9 кадастровий номер НОМЕР_3 виходить за межі даної земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на вул. АДРЕСА_7 у м. Ірпінь Київської області. Дане порушення складає від 0,23 м. в північній частині паркану (огорожі) до 0,09 м в південній частині паркану (огорожі).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, згідно якого встановлено що площа накладення земельних ділянок сторін складає 5 м.кв. При цьому, паркан (огорожа) земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 виходить за межі її земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_1

Судова колегія погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону, при цьому відповідачем не спростований та не оскаржений.

Разом з тим, визначаючи зобов'язання ОСОБА_3 щодо межі звільнення від паркану земельної ділянки позивача, суд першої інстанції помилково не вказав про необхідність звільнення земельної ділянки від паркану по всій довжині, як це визначено у висновку експерта судової земельно-технічної експертизи.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначення зобов'язання ОСОБА_3 звільнення від паркану, зазначивши, що звільнення від паркану вказаної земельної ділянки підлягає від 0,23 м в північній частині до 0,09 м в південній частині паркану (огорожі).

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду від 06 вересня 2018 року змінити в частині визначення зобов'язання ОСОБА_3 звільнення від паркану, зазначивши, що звільнення від паркану вказаної земельної ділянки підлягає від 0,23 м в північній частині до 0,09 м в південній частині паркану (огорожі).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :