Постанова

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10456/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Мельника Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції У Вінницькій області

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

від 21 березня 2019 року

у справі №752/13196/17 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», Козятинського ВП Калинівського Відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

про стягнення страхового відшкодування та відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, в якому посилаючись на те, що їй завдано шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася 24.07.2016 з вини водія ОСОБА_2 , просила: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка») несплачену частину страхового відшкодування в розмірі 500,00 грн; солідарно стягнути з Козятинського ВП Калинівського Відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - Козятинське ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області) та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУНП у Вінницькій області) матеріальний збиток в сумі 73054,67 грн. Також, просила суд стягнути на її користь із Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 1 150 грн та витрати, пов`язані із комісійною винагородою за операціями із прийому платежів в сумі 465,27 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 24.07.2016, о 20-40 год, на перехресті автомобільних доріг Вінниця-Житомир-Кременець-Біла Церква в с. Махнівка Козятинського району Вінницької області, сталася ДТП за участю автомобіля «Ваз-2107», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням поліцейського Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7, автомобіля «Шевролет», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобіля «Рено», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.09.2016 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні зазначеної ДТП.

Посилаючись на те, що автомобіль, яким керував винуватець ДТП забезпечений страховим полісом цивільно-правової відповідальності, однак ліміт страхового відшкодування не покриває розміру шкоди, позивач просить стягнути її з відповідачів у відповідних розмірах.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ГУНП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 73054 грн 67 коп., витрати пов'язані із проведенням автотоварознавчого дослідження в сумі 1150 грн 00 коп. та судовий збір в сумі 751 грн 10 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач ГУНП у Вінницькій області звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції безпідставно застосовано положення частини 2 статті 1187 ЦК України, оскільки дана норма підлягає застосуванню при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки, натомість у даній справі спір полягає у відшкодування шкоди, завданої самому джерелу підвищеної небезпеки, спеціальним суб`єктом, а саме посадовою особою органу державної влади при виконанні службових обов`язків, тобто в порядку визначеному ст. 1174 ЦК України.

Судом також безпідставно здійснено посилання на положення статті 1172 ЦК України, оскільки підстави відшкодування шкоди, завданої службовою особою органу державної влади визначено в статті 1174 ЦК України.

Посилаючись на положення ст. 1174 ЦК України та ст. 25 Бюджетного кодексу України вважав, що належним відповідачем у даній справі є Державна казначейська служба України.

Крім того, як на підставу скасування рішення вказував на те, що Козятинське ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області не є юридичною особою, а тому не може виступати стороною у справі.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року та ухвалити судове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги до ГУНП у Вінницькій області, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності таких вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24 липня 2016 року, о 20-40 год, на перехресті автомобільних доріг Вінниця-Житомир-Кременець-Біла Церква в с. Махнівка Козятинського району Вінницької області, сталася ДТП за участю автомобіля «Ваз-2107», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія - поліцейського Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7, автомобіля «Шевролет», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобіля «Рено», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль «Рено», д.н.з. НОМЕР_3 , належить на праві власності ОСОБА_1 (т. 1, а.с.9).

Постановою Калинівської місцевої прокуратури від 26.08.2016 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000644 від 24.07.2016 по факту ДТП, що мала місце в с. Махнівка Козятинського району Вінницької області, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 10-11).

Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.09.2016 у справі №133/2021/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення (т. 1, а.с. 12-13).

Відповідно до звіту ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» від 24.10.2016, який замовлено та оплачено в сумі 1150,00 грн ОСОБА_1 , вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Рено», д.н.з. НОМЕР_3 , складає суму в розмірі 66 548,64 коп., а вартість відновлювального ремонту - 138 458,00 грн. (т. 1, а.с.14, 15-55).

Судом також встановлено, що згідно рахунку №SC від 04.03.2017 вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля «Рено», д.н.з. НОМЕР_5 , складає суму 123 054,67 грн, який оплачено ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 57-65).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, щ відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку, згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно полісу №АЕ/7366113 від 25.12.2015, укладеним між ГУНП у Вінницькій області та ПрАТ «СК «Уніка», на момент ДТП автомобіль «Ваз-2107», д.н.з. НОМЕР_1 , було застраховано у ПрАТ «СК «Уніка». Відповідно до полісу забезпечено автомобіль «Ваз-2107», д.н.з. НОМЕР_1 . Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить 50000 грн, розмір франшизи 500 грн (т. 1, а.с.129).

23 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою про виплату страхового відшкодування (т. 1, а.с.135-137).

Відповідно до страхового акту №00198845 від 23.12.2016 ПрАТ «СК «Уніка» вказана подія кваліфікована як страховий випадок та згідно акту і умов договору виплата страхового відшкодування підлягає у розмірі 49500 грн, за мінусом франшизи в сумі 500грн (т. 1, а.с.138).

Відповідно до листа ПрАТ «СК «Уніка» від 26.12.2016 позивачку було повідомлено про прийняте страховою компанією рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 49500 грн (т. 1, а.с.56) та 04 січня 2017 року виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 49500 грн, що підтверджується платіжним дорученням №000182 від 04.01.2017 року (т. 1, а.с.140).

Таким чином, ОСОБА_1 , як власнику пошкодженого в ДТП автомобіля виплачено страхове відшкодування у сумі 49 500 грн.

Матеріали справи не містять доказів, що винуватцем здійснено ОСОБА_1 виплату різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Рено», належного на праві власності позивачці, склала суму в розмірі 123 054,67 грн, а ПрАТ «СК «Уніка» виплачено страхове відшкодування у розмірі 49 500 грн, дійшов правильного висновку про те, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , становить суму 73 554,67 грн (123 054,67-49500,00).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою підлягає стягненню у сумі 73 054,67 грн з відповідача ГУНП у Вінницькій області, оскільки ОСОБА_2 , поліцейського Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, який є структурним підрозділом ГУНП у Вінницькій області, визнано винним у скоєнні ДТП.

Стягуючи матеріальну шкоду у розмірі 73 054,67 грн суд першої інстанції врахував, що позивачем заявлено вимогу про стягнення шкоди (різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням) саме в сумі 73 054,67 грн, і суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає обґрунтованим та мотивованим висновок суду першої інстанції про стягнення з ГУНП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди (різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням) у розмірі 73 054,67 грн та витрат пов`язаних з автотоварознавчим дослідженням у розмірі 1 150,00 грн. Норми матеріального права судом застосовано правильно.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди із розміром матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з ГУНП у Вінницькій області.

До того ж судом враховано та зазначено в рішенні, що вимоги позивача про солідарне стягнення матеріальної шкоди з Козятинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області та ГУНП у Вінницькій області є безпідставними, оскільки Козятинське ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області є структурним підрозділом ГУНП у Вінницькій області та не являється юридичною особою, а отже є неналежним відповідачем. Відтак, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що Козятинське ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області та ГУНП у Вінницькій області не може виступати стороною у справі.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом положень ст. 1172, 1187 ЦК України та відшкодування шкоди за рахунок держави, з огляду на таке.

Суб`єктний склад сторін у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, як правило, складається з учасників дорожньо-транспортної пригоди; володільців-користувачів транспортних засобів; власників джерела підвищеної небезпеки, з якими винні особи знаходилися у трудових відносинах; страхових компаній, з якими власники транспортних засобів знаходяться у договірних відносинах; осіб, з вини яких сталася ДТП, відшкодування за якою було проведено страховими компаніями, та третіх осіб, зазвичай, водіїв-учасників, які не заявляють самостійних вимог.

Позивачами у цих справах можуть бути фізичні та юридичні особи, яким завдано майнової шкоди, у тому числі власники та володільці майна, фізичні особи, яким заподіяно моральну шкоду.

Відповідачем за таких правовідносин виступають: володілець транспортного засобу; винна особа - володілець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст.1178, 1179, 1183, 1186 ЦК та ст.1187, 1188 ЦК України.

Оскільки між сторонами склалися правовідносини про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, у зв'язку з порушенням винуватцем ДТП Правил дорожнього руху України, який перебував з володільцем транспортного засобу у трудових відносинах, а не внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 службових обов'язків, судом першої інстанції правильно застосовано положення ст. 1172, 1187, 1194 ЦК України.

З наведенного слідує, що відповідач помилково зазначає про застосування норм матеріального права, що стосуються правовідносин з приводу відшкодування шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим учасниками справи, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду відповідає вимогам закону щодо його законності та обґрунтованості, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішення суду в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено, і рішення в цій частині не оскаржувалося іншими учасниками справи, а тому судом апеляційної інстанції і не переглядається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

Я.С. Мельник