ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/2329/15-ц

Провадження № 22-ц/818/3834/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року, в складі судді Шмадченко С.І.

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно на користь позивача неустойки за неналежне виконання зобов`язань у розмірі 365000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 10.07.2009 позичив відповідачу ОСОБА_2 13760 доларів США строком до 10.07.2011 з умовою про повернення коштів частинами (з розстроченням), про що був укладений та підписаний між ними договір позики. Відповідач ОСОБА_3 поручився за виконання ОСОБА_2 його зобов`язань з повернення позики та 10.07.2009 уклав з ОСОБА_1 договір поруки. ОСОБА_2 позивачеві кошти повернув частково. Неповернутими залишилися 8000 доларів США. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно передбачену умовами договору позики неустойку за останні перед пред`явленням позову 365 днів прострочення в сумі 365 000,00 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку у сумі 365 000 грн. вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що відповідач не був повідомлений про час та дату розгляду справи, у зв`язку з чим був позбавлений можливості звернутись до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Заборгованість за договором позики погашена у повному обсязі, що підтверджується наданими в обґрунтування позовних вимог копіями документів. Стягнення пені у твердій грошовій сумі є незаконним та суперечить вимогам ЦК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлені відповідачі не з`явились у судове засідання.

Разом з тим зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином не виконали, що є підставою для стягнення з відповідачів неустойки у розмірі 365000 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Цивільній процесуальний Кодекс України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанцій, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Отже, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_4 вказав на те, що ОСОБА_4 не був повідомлений про час та дату розгляду справи, а тому не подав заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 48 вказаного Закону у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення неустойки. Судове засідання у справі призначено на 20 березня 2015 року. В судовому засіданні 20 березня 2015 року оголошено перерву до 03 квітня 2015 року.

В матеріалах справи відсутні докази направлення та отримання ОСОБА_2 судових повісток на 20 березня 2015 року та 03 квітня 2015 року.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі повернута до суду відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Таким чином ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про вручення йому судових повісток.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності. У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що 10 липня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим № 2822.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 13760 доларів США, який зобов`язався повернути ці кошти частинами (з розстроченням) платежами по 240 доларів США не пізніше 10 числа кожного місяця і здійснити остаточне повернення боргу в сумі 8240 доларів США не пізніше 10 липня 2011 року.

10 липня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_3 укладений договір поруки, за яким ОСОБА_3 поручився перед ОСОБА_1 за виконання відповідачем ОСОБА_2 його зобов`язань за договором позики від 10 липня 2009 року, виключи проценти за користування позикою, три відсотки річних, інфляційне збільшення, неустойку, збитки та моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_2 зобов`язання в повному обсязі не виконав, неповернутими залишились кошти в сумі 8000 дол. США.

В той же час представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі зазначає, що зобов`язання за договором позики виконані у повному обсязі, що підтверджується наданими в обґрунтування апеляційної скарги копіями розписок та актами, а також може бути підтверджено показами матері відповідача ОСОБА_7 Апеляційна скарга містить відповідні розрахунки щодо погашення заборгованості за договором позики.

З апеляційної скарги та наданих відповідачем розрахунків вбачається погашення заборгованості за договором позики у доларах США та в гривні, що становить еквівалент на загальну суму 11957, 07 дол. США.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим покази ОСОБА_7 не можуть спростувати наявність заборгованості за договором позики, на що посилається представник відповідача в апеляційній скарзі.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено виконання у повному обсязі зобов`язань за договором позики.

Пунктом 5 договору позики передбачено, що за прострочення будь-якого строку (п.1 цього договору) виконання зобов`язань по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку в розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення.

Оскільки з матеріалів справи № 640/2329/15-ц не вбачається, що ОСОБА_2 здійснив повний розрахунок із позивачем з поверненню йому позичених коштів у передбачений сторонами в договорі термін 10 липня 2011 року, позивач перед зверненням до суду з позовом нарахував неустойку в період з 05 лютого 2014 року по 05 лютого 2015 року у розмірі встановленої договором щоденної неустойки.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

За правилами частин першої, третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами частини першої, другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із частиною другою статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Таким чином, у пункті 5 договору сторони з урахуванням принципу свободи договору вільно, на власний розсуд визначили, що позичальник зобов`язаний за прострочення будь-якого строку виконання зобов`язання сплатити неустойку у розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення.

На переконання суду, у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах, оскільки у законодавстві відсутня безпосередня та недвозначна заборона на відступлення від вимоги щодо визначення у договорі суми неустойки у інший спосіб, ніж у процентному відношенні до суми боргу.

Додатково судом враховано, що окремо положення пункту 5 укладеного договору відповідач не оспорював, він не є недійсним відповідно до закону, не визнавався недійсним судом, а тому - з врахуванням презумпції правомірності правочину - підлягає належному виконанню.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується.Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Відносно строку, в межах якого можливе стягнення неустойки (пені, штрафу) Верховний суд України висловлювався ще 18.05.2016 у справі № 6-474цс16: «Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою».

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що договір позики було укладено на строк до 10 липня 2011 року, тобто про порушене право позивач дізнався з 11 липня 2011 року. З позовом про стягнення неустойки за договором позики позивач звернувся 05 лютого 2015 року (а.с. 10), тобто з пропуском позовної давності.

Після закінчення строку договору у липні 2011 року протягом трьох років позивач знав про порушення своїх прав, проте не ставив питання про стягнення неустойки до лютого 2015 року.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Встановлено, що відповідача ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що до звернення до суду з апеляційною скаргою відповідачу взагалі було відомо про наявність відповідного судового рішення. В апеляційній скарзі представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, скасувати судове рішення та відмовити у задоволені позову ОСОБА_1

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_8 НОМЕР_1 .

Разом з тим, рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 підлягає залишенню без змін, оскільки останній в установленому законом порядку його не оскаржував. Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що ОСОБА_3 уповноважував ОСОБА_2 або його представника представляти його інтереси в суді. Доказів того, що стягнення заборгованості з ОСОБА_3 порушуються права апелянта, суду апеляційної інстанції не надано.

Колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , оскільки вимоги ст. ст. 262, 385 ЦПК України передбачають право суду постановити окрему ухвалу при наявності встановлених судом обставин порушення закону, а також причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року змінити

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення неустойки та судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 2740 грн. 50 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова