Справа № 463/3406/16-ц
Провадження № 2/463/99/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки у майні, стягнення грошової компенсації -

в с т а н о в и в:

Позвач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який у встановленому законом порядку після проведення оціночно-будівельної експертизи уточнив заявою від 20.06.2016р., яку одночасно направив відповідачу, та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким виділити частку майна, що є у спільній сумісній власності, а саме горище будинку № 31 на вул. Садівнича у м. Львові та стягнути з відповідачів на його користь грошову компенсацію 142 292 грн. вартості Ѕ частки горища.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.12.2008р. ЛРА ЛМР видала розпорядження № 1230 яким надала дозвіл на проведення реконструкції горища під мансардні приміщення квартири № 2 в будинку № 31 на вул. Садівнича у м. Львові. Співвласником квартири № 1 в цьому будинку є позивач, а співвласниками квартири № 2 відповідачі. Згадане вище розпорядження сімєю позивача оскаржено в судовому порядку, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України рішення судів першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито, оскільки спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Разом з тим, п. 2 цього розпорядження дозволено здійснити реконструкцію горища під мансардні приміщення квартири відповідачів з наступним покладенням на відповідачів обовязку погодити реконструкцію з власниками квартири № 1 (п. 3.1 розпорядження). Замість того, щоб узгодити таку реконструкцію відповідачі звернулись до суду з позовом про скасування п. п. 3.1, 3.4, однак в задоволенні такого позову було відмовлено. Горище, яке реконструйовано під мансарду є спільним приміщенням співвласників будинку, однак внаслідок дій відповідача позивач та його сімя позбавлені можливості користуватись таким приміщенням. Згідно вимог чинного законодавства, якщо виділ частки в натурі є неможливим, то співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації. Відповідно до проведеної експертизи, вартість горища становить 284 584,13 грн. і тому, половину вартості цього горища, що становить 142 292 грн. просить стягнути з відповідача.

Письмового відзиву або заперечень проти позову до суду не надходило.

В процесі розгляду даної справи за клопотанням позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.02.2017р. у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання яка дійсна вартість горища (мансардного поверху) в будинку № 31 на вул. Садівничій у м. Львові до та після реконструкції, що проводилася на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17.12.2008 року № 1230. Провадження у справі зупинено.

Висновок за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи надійшов на адресу суду 27.03.2018р., після чого ухвалою суду від 05.04.2018р. провадження у справі поновлено та призначено до судового розгляду.

Крім того, за заявою позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.09.2018р. в якості забезпечення позовних вимог до розгляду справи по суті накладено арешт на квартиру № 2 в будинку № 31 на вул. Садівнича у м. Львові.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Крім вищенаведеного, додатково пояснив, що відповідачі не звертались до нього за погодженням реконструкції, проведеної на підставі розпорядження ЛРА ЛМР № 1230 від 17.12.2008р., а судовими рішення, якими відмовлено в задоволенні позову відповідачів про скасування п. 3.4 розпорядження, який зобовязував їх погодити реконструкції з мешканцями будинку, встановлено, що горище є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку, тобто позивача та його сімї в тому числі. Тому, така обставина не підлягає доказуванню, а оскільки у звязку з діями відповідачів у нього відсутній доступ до горища, половину вартості такого просить зобовязати компенсувати в судовому порядку. В свою чергу, твердження відповідача про те, що горище не є допоміжним приміщенням, а його стан є аварійним вважає надуманим, оскільки на даний час збереглась третя частина горища даного будинку, яка існувала до реконструкції 2009р. Третя частина горища і самого будинку має номер 31а. До реконструкції горище було спільним, а після реконструкції розділене стіною і лише у 2015р. власник будинку № 31а перекрив частину будинку бляхою замість черепиці, оскільки не було потреби міняти деревяні конструкції даху. Крім цього, власники квартири не здійснювали реконструкції горища під мансардний поверх, а по суті, провели надбудову. В свою чергу, після закриття провадження у справі про скасування розпорядження від 17.12.2008р. та розяснення про можливість звернення до суду в порядку цивільного судочинства у позивача було два шляхи вирішення проблеми, а саме звернення до суду з позовом про компенсацію, або з позовом про приведення до попереднього стану. Оскільки другий шлях довший, вибрав компенсацію. Тому, позов просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки позивач був проти реконструкції та не приймав фінансової участі у реконструкції горища. До реконструкції горище було аварійним та як наслідок, не має вартості, тоді як після реконструкції вартість горища збільшилась за рахунок коштів відповідачів. Позивач в свою чергу, не мав доступу до горища і для нього воно не може слугувати для обслуговування мешканців квартири № 1, внаслідок чого не є допоміжним приміщенням і відповідно правовий режим спільної сумісної власності на такі правовідносини не поширюється. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Інші відповідачі в судове засідання не зявились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Враховуючи обсяг зібраних доказів, який є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності, що відповідає положенням п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.11 т.1), позивачу, а також ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира № 1 в будинку № 31 на вул. Садівнича у м. Львові.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.2010р. (а.с.60 т.1), відповідачі є співвласниками квартири № 2 у цьому будинку.

Вказане свідоцтво видано на підставі наказу управління комунальної власності від 15.06.2010р. № 961-Ж-Л.

Згідно розпорядження ЛРА ЛМР № 1230 від 17.12.2008р. (а.с.4 т.1), співвласникам квартири № 2 в будинку № 31 на вул. Садівничій у м. Львові надано дозвіл здійснити реконструкцію горища під мансардні приміщення квартири № 2 в будинку № 31 на вул. Садівничій у звязку з аварійним станом даху згідно з поданою проектною та технічною документацією. Після реконструкції загальна площа квартири становитиме 165 кв.м.

Цим же розпорядженням зобовязано відповідачів:

впродовж трьох місяців з дня прийняття розпорядження погодити реконструкцію із співвласниками будинку та отримати в управлінні архітектури департаменту містобудування вихідні дані на проектування;

впродовж шести місяців з дня прийняття розпорядження через спеціалізовану ліцензовану проектну організацію виготовити проектну документацію на реконструкцію квартири, в якій передбачити приведення конструкції даху до нормального технічного стану та влаштування монолітного залізобетонного поясу по периметру споруди згідно з висновками ПП ОСОБА_9, погодити її з органами санітарного і пожежного нагляду та подати на розгляд в управління архітектури департаменту містобудування. Погодити доступ для обслуговування існуючих димовентканалів;

дозвіл на проведення будівельних робіт отримати в інспекції Держаргбудконтролю у Львівській області;

ознайомити мешканців будинку з проектом організації робіт;

здійснити реконструкції квартири та здати в експлуатацію впродовж двох років з дня погодження проектної документації;

ремонт даху здійснити за власні кошти.

Вказане розпорядження в цілому оскаржувалось в судовому порядку співвласниками квартири № 1 в будинку № 31 на вул. Садівничій у м. Львові, в тому числі позивачем, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016р. (а.с.6-8 т.1) провадження у справі закрито та розяснено сторонам, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в цій ухвалі, рішення органу місцевого самоврядування, яке оскаржується, за своєю правовою природою є не нормативно-правовим актом, воно є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за приписами якого виникли правовідносини, повязані з реалізацією субєктами цих правовідносин певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Цей акт вичерпав свою дію фактом його виконання.

Станом на час розгляду справи вказане розпорядження не скасовано та за правилами цивільного судочинства не оскаружвалось.

Крім того, вказане розпорядження в частині п. 3.1, яким зобовязано відповідачів впродовж трьох місяців з дня прийняття розпорядження погодити реконструкцію із співвласниками будинку та отримати в управлінні архітектури департаменту містобудування вихідні дані на проектування, а також в частині п. 3.4, яким зобовязано відповідачів ознайомити мешканців будинку з проектом організації робіт, оскаржено відповідачами, проте постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013р., яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.09.2014р. (а.с.9-10 т.1) в задоволенні позову відмовлено.

Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову відповідачів Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі звернув увагу на таке.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надання дозволу на спорудження об'єктів містобудування незалежно від форм власності віднесено до власних повноважень виконавчих комітетів місцевих рад.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Крім того, відповідно до пункту 1.18 рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради «Про порядок проведення переобладнання горищ під мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках на території міста Львова з метою ремонту дахів та розширення житлового фонду" № 442 від 06 липня 2007 року, замовник зобов'язаний ознайомити мешканців будинку, де заплановано проведення ремонтно-будівельних робіт, з проектом організації цих робіт. Розпочати виконання будівельних робіт можна лише у випадку погодження проекту реконструкції з усіма співвласниками квартир у будинку.

Разом з цим, згідно із рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартир у багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Статтею 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року встановлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження та з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Отже, позивачі та інші співвласники квартир у житловому будинку № 31 на вул. Садівничій у м. Львові є співвласниками всіх допоміжних приміщень в ньому, в тому числі і горища.

На основі аналізу вищевказаних правових норм Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що розпорядження ЛРА ЛМР, яким позивачів (відповідачів у даній справі) зобовязано погодити реконструкції горища під мансардні приміщення із співвласниками будинку та ознайомити мешканців будинку з проектом організації робіт є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, горищем, яким було спірне приміщення до реконструкції, згідно ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», є простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху.

Поверхом мансардним (мансарда), яким стало спірне приміщення після реконструкції, згідно ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», є поверх у горищному просторі, фасад якого повністю або частково утворений поверхнею (поверхнями) похилої чи ламаної покрівлі.

Таким чином, оскільки ухвалою ВАС України від 03.09.2014р. встановлено наявність у позивача та відповідачів права спільної сумісної власності відносно горища в будинку № 31 на вул. Садівничій у м. Львові, відповідні доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що вказані приміщення не є допоміжними суд відкидає, враховуючи при цьому, що після реконструкції спірне приміщення, яке будучи горищем не було призначене для проживання, на даний час є мансардою та як наслідок, призначене для проживання.

Поряд з цим, навіть така обставина не може свідчити про обґрунтованість позовних вимог.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вище уже зазначалось, що реконструкція квартири відбулась на підставі розпорядження ЛРА ЛМР від 17.12.2008р., яке не є предметом оскарження у даній справі і яке у встановленому законом порядку не скасоване.

Тобто, немає підстав вважати, що відповідачі, до яких предявлено вимогу про компенсацію вартості Ѕ частки горища допустили порушення прав позивача.

Крім того, як уже зазначалось вище, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Питання виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності врегульовано у ст. 370 ЦК України, згідно якої виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Законом, а саме ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено заборону на виділ частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Зокрема, спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно висновку оціночно-будівельної експертизи (а.с.250-253 т.1), вартість мансардного поверху квартири № 2 на вул. Садівничій, 31 у м. Львові станом на квітень 2010р. становить 99 821,45 грн., а станом на час проведення експертизи 284 584,13 грн. При цьому, як зазначено в дослідницькій частині цього висновку, горище до реконструкції перебувало в аварійному стані, непридатному до нормальної експлуатації і у звязку з цим, таке горище фактично не має вартості. Обєктом оцінки є мансарда і для її оцінки експертом використано витратний підхід (метод визначення витрат необхідних на будівництво обєкта), який базується на визначені суми витрат на відтворення або заміщення обєкта нерухомості на дату оцінки з подальшим її коригуванням на суму його зносу та знецінення.

Допитаний в судовому засіданні експерт вказаний висновок підтримав та додатково пояснив, що стан горища до реконструкції, згідно отриманих ним фотознімків був аварійним і у звязку з цим таке горище не підлягає оцінці.

Витрати, повязані з реконструкцією несли суто відповідачі, тоді як позивач фінансової участі не приймав.

Також, як вбачається зі змісту розпорядження від 17.12.2008р., метою проведення реконструкції був аварійний стан даху будинку. Стверджуючи про протилежне, позивач по суті не надав належних і допустимих доказів такої своєї позиції.

Саме ж горище, яким воно було до реконструкції, згідно висновку експерта оцінці не підлягає.

Натомість, виходячи з предмета і підстав позову, позивач, у звязку з встановленою законом забороною на виділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, по суті просить стягнути грошові кошти, які є вартістю будівельно-монтажних робіт і які не можуть вважатись компенсацією частки у спільній сумісній власності.

Більше того, спільним сумісним майном може вважатись лише горище, яким на даний час спірне приміщення не є на підставі розпорядження, яке не скасоване.

Тобто, на даний час відсутній не лише обєкт для компенсації (горище), але й оцінка такого обєкту.

Тому, на думку суду обраний позивачем спосіб захисту не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, не буде ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та крім цього, призведе до порушення прав відповідачів, які здійснили реконструкцію у встановлений законом спосіб.

У звязку з цим, суд в задоволенні позову відмовляє та звертає увагу позивача, що захист його прав можливий виключно у випадку, якщо буде доведено, що реконструкція, в тому числі процедура надання дозволу, проведені з порушенням вимог чинного законодавства і такі обставини потягнули за собою порушення прав та інтересів позивача.

Виходячи з предмету і підстав позову, такі обставини не є предметом доказування.

У звязку з відмовою в позові, відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.09.2018р. підлягають скасуванню.

В свою чергу, що стосується долученого позивачем рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», суд враховує його та звертає увагу позивача на те, що правовідносини у цій справі та у справі яка розглядається не є аналогічними.

Зокрема, у справі яка перебувала на розгляді у ЄСПЛ Суд встановив порушення статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на основі того, що місцеві органи влади незаконно втрутились у право заявників на горище будинку, тоді як у справі яка розглядається розпорядження ЛРА ЛМР № 1230 від 17.12.2008р, на підставі якого проведено реконструкцію не є предметом оскарження.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 316, 317, 321, 364, 370, 382, 383 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 (м. Львів, вул. Садівнича, 31/1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (м. Львів, вул. Садівнича, 31/2) про виділ частки у майні, що є у спільній сумісній власності, а саме горища будинку № 31 на вул. Садівнича у м. Львові, стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини горища відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 25.09.2018 року у виді накладення арешту на квартиру № 2 в будинку № 31 на вул. Садівнича у м. Львові.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.02.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.