АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/261/19Головуючий по 1 інстанції - Мельник І.О.
Категорія: 304070000 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретарях Анкудінову О.І, Винник І.М.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника - адвоката ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2018 року (ухваленого 27 листопада 2018 року в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Мельник І.О., повний текст виготовлено 07 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, Апеляційний суд Черкаської області, -

в с т а н о в и в :

01 жовтня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди.

В обґрунтовування позовних вимог позивач вказав, що він є власником житлового будинку з прибудовами та мансардою, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 10.04.2006 року.

Зазначає, що мав намір здавати вказаний житловий будинок у довготривалу оренду, виходячи із актуальних цін станом на 2013 рік - 1000 дол. США на місяць. ОСОБА_6 в інтересах своєї родини внесла авансовий платіж в сумі 41 000 дол. США, які позивач отримав за розпискою від 19 червня 2013 року за тривале користування домоволодінням, внаслідок чого відповідачі вселилися у житловий будинок 14 серпня 2013 року та здійснили реєстрацію свого місця проживання.

Вказує, що під час укладення договору позивач знаходився на лікуванні, а тому в силу поганого почуття, вважав, що укладає зі сторонами договір тимчасового найму.

На день звернення з позовом до суду відповідачі продовжують проживати та користуватися вказаним домоволодінням, по даний час, користуються ним, мають місце проживання. Станом на 14 січня 2017 року кошти, сплачені за найм та фактичне користування за розпискою від 19 червня 2013 року закінчилися. Вартість фактичного користування домоволодінням була сплачена відповідачами виходячи із розрахунку 1000 дол. США на місяць, проте в подальшому відповідачі не здійснюють платежі, крім того, заперечують факт укладення договору найму.

Вказаними діями відповідачі порушують правомірні очікування позивача щодо отримання доходу від передачі його власного майна в користування.

Вказує, що заборгованість за фактичне користування домоволодінням за період з 14 січня 2017 року по 28 вересня 2018 року складає 28 500 дол. США, що станом на 01.10.2018 року еквівалентно 604 388,44 грн., що підтверджується ретроспективною оцінкою вартості оренди на момент виникнення спірних відносин між позивачем та відповідачем.

Крім того, тривале безоплатне користування власністю, призвело до моральних страждань, порушення звичайних життєвих зв'язків, загострення хвороб, а коштів на лікування було обмаль, і позивач став інвалідом. А тому, вважає, завдані йому страждання надзвичайно чутливими та визначає їх в розмірі 10000 дол. США, що станом на 01.10.2018 року еквівалентно 281 110 грн.

В зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 заборгованість зі сплати за фактичне користування житлом - домоволодінням, у розмірі 604 388, 44 грн. та моральну шкоду у розмірі 281 110 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення неотриманної плати за фактичне користування домоволодінням та моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що складання позивачем розписки про отримання грошових коштів в розмірі 41100 доларів США та надання позивачем, як власником, згоди на подальше здійснення безстрокової реєстрації місця проживання відповідачів у домоволодінні по пров. Радянський, 6 в м. Черкаси спростовують доводи позивача про безпідставність набуття або збереження відповідачами його майна.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_5 оскаржили його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неправильно оцінив надані докази та невірно встановив дійсні обставини справи, при цьому не застосував до правовідносин, що виникли між сторонами, норми матеріального права, які їм відповідають.

Разом з тим, суд протиправно відмовив у захисті права позивача, як власника домоволодіння, що суперечить діючим нормам матеріального права, так і правозастосовній практиці Верховного Суду у справах подібних правовідносин. Але суд першої інстанції не врахував, що власником майна є позивач, а фактично володіють майном відповідачі.

Враховуючи норми матеріального права, суд першої інстанції протиправно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів заборгованість зі сплати за фактичне користування житлом у розмірі 604 388, 44 грн., а тому в цій частині рішення суду має бути скасоване та ухвалене нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Що стосується моральної шкоди апелянт вказав, що розмір компенсації моральної шкоди для даних правовідносин є аргументовано - адекватним, а відмова в задоволенні в цій частині позовних вимог суперечить, як дійсним обставинам справи, так і нормам матеріального права, якими врегульовано питання стягнення моральної шкоди.

За таких обставин, просять скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2018 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_11, вказано, що судом досліджено всі надані сторонами документи, правильно надано оцінку зібраним доказам по справі, а тому підстав для скасування рішення суду та задоволення вимог апеляційної скарги немає.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, виходячи з наступного.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди, що підлягала розгляду за правилами загального провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Предметом позову у даній справі є стягнення неотриманної плати за фактичне користування домоволодінням та моральної шкоди.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається позовна заява (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 885498,44 грн. яка станом на 1 січня 2018 року перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762 грн. х 500 = 881 000 грн.).

Отже, зазначена справа не може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження у силу вимог закону.

Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки даний спір розглянув за правилами спрощеного провадження, що відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення повністю та прийняття нової постанови.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 квітня 2006 року та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2008 року ОСОБА_4 є власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5, 9, Т. 1).

Як вбачається з будинкової книги на домоволодіння АДРЕСА_1, з 14.08.2013 в будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 без зазначення строку (а.с. 10-12, Т.1).

Даний будинок та земельна ділянка є предметом іпотеки, яка зареєстрована первісно 11.08.2008 за іпотекодержателем - ВАТ «Банк «Фінанси та кредит». В подальшому, 10.10.2017 зареєстрована зміна іпотекодержателя на фізичну особу - ОСОБА_12, строк виконання зобов'язань в розмірі 164 000 доларів США встановлений до 10.08.2019 року (85-90, Т.1).

Як вбачається із розписки, яка складена позивачем ОСОБА_4 власноручно, останнім 18 червня 2013 року отримано від ОСОБА_6 завдаток за домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 41 100 доларів США (а.с. 42, Т.1).

Згідно статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно із ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до статті 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено в судовому засіданні, письмового договору найму між сторонами не було укладено.

Доводи особи, що подає апеляційну скаргу про те, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 ЦК України, є безпідставними.

Оскільки, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Разом з тим, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, є виключною прерогативою суду.

Зміст позову ОСОБА_4 полягає у вимозі про стягнення з відповідачів неотриманої плати за фактичне користування домоволодінням, у зв'язку з тим, що зобов'язання не виконано (плата за фактичне користування будинковолодінням).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії договору про завдаток між власником домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 29 травня 2013 року (а.с. 80-81, Т.1); копії розписок від 18.06.2013 року, 29.05.2013 року, 04.06.2013 року (а.с. 82-84, Т.1), ОСОБА_6 передала ОСОБА_4, а він отримав, що підтверджується власноручно написаними розписками, 49100 дол. США в рахунок коштів за придбання будинку. Тобто зміст наведених розписок свідчать про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, на яку вказує ОСОБА_4 у позові як на підставу стягнення неотриманої плати за фактичне користування домоволодінням.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що складання ОСОБА_4 розписки про отримання грошових коштів в розмірі 41100 доларів США та надання позивачем, як власником, згоди на подальше здійснення безстрокової реєстрації місця проживання відповідачів у домоволодінні по пров. Радянський, 6 в м. Черкаси спростовують доводи позивача про безпідставність набуття або збереження відповідачами його майна.

Доводи особи, що подає апеляційну скаргу про те, що фактично між сторонами склалися відносини які виникають із договору найму, є безпідставними, оскільки такі доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема між сторонами відсутні письмовий договір найму з вказівкою на термін його дії з погодженням всіх суттєвих умов для такого правочину.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, і те що ОСОБА_4 було направлено на адресу ОСОБА_6 вимогу від 21.04.2015 року, про сплату суми, зазначеної в договорі про завдаток від 29.05.2013 року щодо придбання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Також, позивач ОСОБА_4 у наведеній вимозі посилається на ст. 571 ЦК України, в якій передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Дана обставина свідчить про визнання ОСОБА_4 факту наміру укласти в майбутньому договір купівлі-продажу даного домоволодіння, та тим самим спростовує доводи позивача про те, що мало місце укладання усного договору найму між сторонами.

Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини.

Неправомірних дій з боку відповідачів, з підстав наведених у позові, в результаті яких може бути стягнута моральна шкода ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 заявив вимоги про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди.

Апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння з підстав недоведеності позовних вимог, а вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від первісної вимоги, тому в її задоволенні слід відмовити в зв'язку з відсутністю причинно-наслідкового зв'язку.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, позивачем ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог в частині моральної шкоди, які б надали суду правову можливість задовольнити його позов, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нову постанову по суті позовних вимог, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України здійснює розподіл судових витрат між сторонами.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати, як за подачу позовної заяви, так і за подачу апеляційної скарги необхідно віднести на рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, відповідачем надано: ордер ЧК № 9612 від 23.10.2018 року (а.с. 73, Т. 1), акт виконаних робіт № 77 від 26 листопада 2018 року (а.с. 128, Т.1), квитанція № 1-39 від 19 листопада 2018 року на суму 10200 грн. 00 коп.

Апеляційний суд Черкаської області вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати, пов'язані з наданням професійної правової допомоги у розмірі 10 200, 00 грн.

Згідно статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм процесуального права.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Черкаської області, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника - адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення не отриманої плати за фактичне користування домоволодіння та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ПІН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ПІН НОМЕР_2) витрати, пов'язані з наданням професійної правової допомоги у розмірі 10 200 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 11 лютого 2019 року.