22-ц/804/3070/19
263/6538/18

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/6538/18

Номер провадження 22-ц/804/3070/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Принцевської В.П., Лопатіної М.Ю.,

секретар судового засідання Сікора М.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» Кабінету Міністрів України,

третя особа директор Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» Кабінету Міністрів України Карнаух Вадим Віталійович,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року, повний текст якого складено 18 жовтня 2019 року, у складі судді Музики О.М.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (в останній раз 19 листопада 2018 року (т. 2, а. с. 99 103)), просила: визнати дії Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» Кабінету Міністрів України (далі ДП «ДЕТЦ») незаконними щодо порушення її прав у сфері трудових відносин, а саме: поновлення ОСОБА_1 на посаді 23 лютого 2018 року, а потім звільнення за власним бажанням 10 липня 2014 року; визнати запис у наказі ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 22к у п. 1 у частині звільнення ОСОБА_1 з посади з 26 березня 2012 року недійсним та змінити дату звільнення у наказі на 10 липня 2014 року та у п.40 трудової книжки змінити дату на 10 липня 2014 року; зобов`язати ДП «ДЕТЦ» на користь ОСОБА_1 сплатити середній заробіток з урахуванням індексації, тарифу за кваліфікацією 1800 грн. у період з 23 червня 2012 року по 10 липня 2014 року за вимушені прогули у розмірі 144 002 грн. 70 коп..

В обґрунтування позову зазначила, що 23 лютого 2018 року вона приїхала до ДП «ДЕТЦ» у м. Мирноград на запрошення адміністрації для вирішення питання про визнання недійсним наказу від 06 січня 2010 року № 5к про незаконне звільнення її з роботи ДП «ДЕТЦ». Незаконність звільнення 06.01.2010 року встановлена рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 02.12.2011 року, залишеним без змін апеляційним судом 26.03.2012 року. Але через тривалий час - наказом ДП «ДЕТЦ» тільки від 23 лютого 2018 року наказ від 06 січня 2010 року про звільнення ОСОБА_1 визнаний недійсним, про що вчинений запис у трудовій книжці. Скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та вирішення питання про сплату працівнику середнього заробітку, однак 23 лютого 2018 року юрист та директор ОСОБА_2 ДП «ДЕТЦ» примусили позивача написати заяву про звільнення з 26 березня 2012 року, оскільки, за їх доводами, так правильно з юридичної точки зору. Позивач була схвильована, розгубилася та написала цю заяву, однак їй навіть не надали час подумати, переконували її, що це буде якнайкраще. У її трудову книжку внесений запис про звільнення її з посади 26 березня 2012 року. Помилку позивач виявила пізніше, оскільки відповідно до п. 6 ст. 40, ст. 235 КЗпП України її повинні були поновити на роботі з дати незаконного звільнення, а потім звільнити за власним бажанням з 11 липня 2014 року такі дату вона визначила з урахуванням настання віку, що дає право на пенсійне утримання. Тому з 2012 року по 2014 рік позивач не мала можливості влаштуватися на роботу, в цей період не мала засобів до існування. Із жодним наказом про поновлення на роботі та звільнення позивача не було повідомлено у передбачений законом строк, що є порушенням її трудових прав. Тільки органи прокуратури змусили відповідача у 2018 році виконати рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року, тобто лише через 9 років. Позивач написала другу заяву про звільнення її з посади 11 липня 2014 року і надіслала її до ДП «ДЕТЦ» наступного дня, однак директор її не взяв до уваги. Позивач вважає, що її незаконно звільнили 06 січня 2010 року та у подальшому ДП «ДЕТЦ» перешкоджало та не виконувало рішення суду першої інстанції про скасування цього наказу про звільнення і незаконно не поновили її на роботі, з якої вона мала намір звільнитися тільки 11.07.2014 року. Наведені порушення завдали позивачу душевних страждань, вона постійно перебуває у пригніченому стані, втратила спокій, її почуття та психологічний стан погіршився, їй спричинено моральну шкоду. Посилаючись на положення ст. ст. 116, 117 235 КЗпП України, позивач просить позовні вимоги задовольнити (т. 1, а. с. 3 10, 53 58, 74 80, 84 90).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» Кабінету Міністрів України, третя особа директор Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» Кабінету Міністрів України Карнаух В.В., про визнання дій незаконними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул, зобов`язання виконати зміни в запис трудової книжки - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року у повному обсязі та вирішити справу по суті.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено обставини справи та не прийнято до уваги надані позивачем докази, і головне - рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року.

Оскаржуване рішення ухвалено всупереч нормам Конституції України, КЗпП України, а також без врахування попередніх рішень судів та встановлених ними обставин.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Третя особа ОСОБА_2 до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до положень ч.2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка підтримала і просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ДП «ДЕТЦ» Попова С.Г., який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2012 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2012 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «ДЕТЦ» про захист трудових прав, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволені частково. Визнаний недійсним п. 1 наказу начальника ДП «ДЕТЦ» від 20 жовтня 2008 року № 245к про оголошення догани ОСОБА_1 та визнаний недійсним наказ начальника від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України, стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_1 300 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т. 1, а. с. 23, 24, т. 2, а. с. 168 172).

Листом від 27 грудня 2011 року № 3422/04 ДП «ДЕТЦ» на заяву ОСОБА_1 від 16 грудня 2011 року повідомило, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року не набрало законної сили у зв`язку із подачею підприємством апеляційної скарги (т. 1, а. с. 28).

17 квітня 2012 року та 18 травня 2012 року підприємство на заяви ОСОБА_1 від 03 квітня 2012 року та від 04 травня 2012 року про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати, компенсації за заподіяну матеріальну та моральну шкоду, повідомило, що Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області 02 грудня 2011 року ухвалено рішення за її позовом, відповідно до якого відмовлено у поновленні ОСОБА_1 на роботі та у задоволенні вимог про виплату середньомісячної заробітної плати, у зв`язку з чим підприємство не має законних підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплату середньомісячного заробітку та будь-яких компенсацій (т. 1, а. с. 19, 22).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2012 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ДП «ДЕТЦ», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, моральної та матеріальної шкоди, зобов`язання здійснити дії (т. 1, а. с. 25).

10 липня 2012 року підприємство на заяву Кохович від 27 червня 2012 року № 5011 повідомило, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області набрало законної сили 26 березня 2012 року та з цієї дати воно обов`язкове до виконання. На підставі викладеного, з метою своєчасного виконання судового рішення запропоновано ОСОБА_1 письмово повідомити реквізити для безготівкової сплати суми 300 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 1, а. с. 20).

24 липня 2012 року підприємство на заяву ОСОБА_1 від 16 липня 2012 року повідомило, що вимоги про поновлення на роботі, виплата середньомісячної заробітної плати за 2 роки та 7 місяців суперечать рішенню Жовтневого районного суду м. Маріуполя та не підлягають виконанню (т. 1, а. с. 21).

17 березня 2016 року ДП «ДЕТЦ» листом за № 276 повідомило ОСОБА_1 про те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2011 року, яке набрало законної сили 26 березня 2012 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнаний недійсним п. 1 наказу начальника ДП «ДЕТЦ» від 20 жовтня 2008 року № 245к про оголошення догани ОСОБА_1 та визнаний недійсним наказ начальника від 06 січня 2010 року № 5к про звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України, стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_1 300 грн. на відшкодування моральної шкоди, які перераховані на підставі виконавчого листа від 21 червня 2012 року № 2-7/11. Резолютивна частина рішення суду не містить висновку зобов`язального характеру щодо анулювання формулювання причини звільнення, тому підприємство вважало вказане рішення суду виконаним (т. 1, а. с. 27).

Позивач заявами від 01 липня 2014 року, 22 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 23 лютого 2016 року, 14 березня 2016 року, 05 липня 2017 року та 16 серпня 2017 року, адресованих до ДП «ДЕТЦ», порушувала питання про видачу наказу відділу кадрів про визнання наказу від 06 січня 2010 року № 5к недійсним та внесення відповідного запису до трудової книжки (т. 1, а. с. 60, 61, 63, 64, 66 71).

Листом від 05 лютого 2018 року за № 93 ДП «ДЕТЦ» повідомило ОСОБА_1 , що з моменту набуття чинності рішенням суду про визнання недійсним наказу про звільнення ОСОБА_1 , підприємство повинно було вирішити питання про допуск позивача до роботи лише у випадку, якщо вона сама того бажала, тобто у разі її з`явлення на підприємстві. Отже, після визнання судом недійсним наказу про звільнення право позивача поновити роботу на підприємстві має особистий характер, тому воно не могло бути реалізоване підприємством без волевиявлення ОСОБА_1 .. У письмових зверненнях ОСОБА_1 вказує, що не бажає з`являтися на підприємство. У зв`язку з цим підприємством перед ОСОБА_1 поставлені питання щодо її наміру реалізовувати свої трудові права щодо відновлення та продовження роботи у ДП «ДЕТЦ», і щодо часу її явки на підприємство з наданням до ДП «ДЕТЦ» трудової книжки. Також ОСОБА_1 запропоновано явитися на підприємство 15 лютого 2018 року о 14 год. 00 хв. у кабінет керівника на 2-му поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , м. Мирноград, Донецька область (т. 1, а. с. 24, 111, 112).

Аналогічного змісту лист від 15 лютого 2019 року № 140 направлений на адресу ОСОБА_1 , та запрошено її до підприємства на 23 лютого 2018 року о 14 год. 00 хв. (т. 1, а. с. 15, 16, 115, 116).

Відповідно до заяви від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 просила звільнити її за власним бажанням за КЗпП України 26 березня 2012 року, наказ про звільнення видати 23 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 120).

Згідно з наказом ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 21к менеджеру з персоналу ОСОБА_4 наказано внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 в частині визнання недійсним запису № 38 від 06 січня 2010 року про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню роботи (т. 1, а. с. 119).

Відповідно до наказу ДП «ДЕТЦ» від 23 лютого 2018 року № 22к ОСОБА_1 , експерта технічного з промислової безпеки Маріупольського комплексного відділу, звільнено 26 березня 2012 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. З наказом ОСОБА_1 ознайомлена. (т. 1, а. с. 11, 121).

ОСОБА_1 , на погоджуючись із указаним наказом, 24 лютого 2018 року та 02 березня 2018 року до ДП «ДЕТЦ» подала заяву, в якій вказала, що 23 лютого 2018 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, однак така є помилковою, тому просила виправити помилку у даті звільнення, а саме на 23 лютого 2018 року та у подальшому на 11 липня 2014 року (т. 1, а. с. 12, 13, 128, 132, 133).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 24 лютого 2018 року підприємство 15 березня 2018 року повідомило, що наказ від 23 лютого 2018 року № 22к про її звільнення з посади експерта технічного Маріупольського комплексного відділу за власним бажанням відповідно до норм ст.38 КЗпП України виданий на підставі заяви ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року про звільнення. За змістом наведеної заяви ОСОБА_1 просила звільнити її із займаної посади 26 березня 2012 року, а наказ про звільнення видати 23 лютого 2018 року. Після набрання рішенням суду законної сили 26 березня 2012 року, ОСОБА_1 не виходила на роботу, тому останнім днем роботи на підприємстві є саме 26 березня 2012 року, тобто датою її звільнення. Таким чином, період з 07 січня 2010 року до 26 березня 2012 року може вважатися вимушеним прогулом відповідно до норм трудового законодавства, однак після набрання рішенням суду законної сили, тобто 27 березня 2012 року ОСОБА_1 повинна була приступити до роботи, однак цього не зробила. При цьому випадків не допуску ОСОБА_1 до роботи у період з 27 березня 2012 року по 23 лютого 2018 року не було, трудову книжку на підприємство ОСОБА_1 не повертала, про своє бажання продовжити працювати на підприємстві в указаний період не заявляла, а навпаки, неодноразово у своїх зверненнях вказувала про намір звільнитися після того, як запис, про який вона просить, може буде внесений до трудової книжки. За вказаних обставин адміністрацією підприємства відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок правильно визначена дата 26 березня 2012 року, яку слід вважати днем останнього періоду вимушеного прогулу, який за нормами трудового законодавства може бути оплачений та може вважатися останнім днем роботи ОСОБА_1 . При цьому, власноручно написана заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням містить її законне власне бажання звільнитися саме 26 березня 2012 року та видати наказ про звільнення 23 лютого 2018 року, тобто у день, про який нею написано та подано заяву про звільнення. У той же час 23 лютого 2018 року або будь-яка інша дата ніж 26 березня 2012 року не є датою останнього робочого дня ОСОБА_1 і тому не може бути вказана у графі 2 трудової книжки. У зв`язку з викладеним вважає, що запис № 40 у трудовій книжці ОСОБА_1 вчинений відповідно до трудового законодавства (т. 1, а. с. 33, 34, 129, 130).

У відповідь на заву ОСОБА_1 від 23 березня 2018 року підприємство 11 квітня 2018 року повідомило, що у заяві від 23 березня 2018 року вона вимагає змінити дату звільнення на 11 липня 2014 року, однак днем звільнення вважається останній день роботи, наказом від 23 лютого 2018 року № 22к її звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, тому вимоги цієї заяви задоволенню не підлягають (т. 1, а. с. 42, 143).

ОСОБА_1 до матеріалів справи долучена заява від 23 лютого 2018 року, в якій вона просить ДП «ДЕТЦ» звільнити її за власним бажанням з 11 липня 2014 року (т. 1, а. с. 35, 137).

Також позивачем надана суду виписка з історії її хвороби та листки непрацездатності, відповідно до яких вона у період з 08 лютого 2008 року по 18 лютого 2008 року та з 20 грудня 2008 по 03 січня 2009 року перебувала на лікарняному (т. 1, а. с. 38 41).

З трудової книжки позивача вбачається, що останній запис вчинений 06 січня 2010 року про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю працівника займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації; 23 лютого 2018 року вчинений запис № 39, відповідно до якого запис за № 38 від 06 січня 2010 року є недійсним; 26 березня 2012 року вчинений запис № 40 про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказ від 23 лютого 2018 року № 22к (т. 1, а. с.28, 29, 122-126).

Згідно з розрахунковими листами ОСОБА_1 за травень 2008 року їй виплачене 4 703 грн. 44 коп.; за червень 2008 року 2 813 грн. 92 коп.; серпень 2008 року 4 412 грн. 78 коп.; січень 2009 року 2 882 грн. 21 коп.; квітень 2009 року 4 456 грн. 68 коп. (т. 1, а. с. 30 32).

Відповідно до платіжних доручень від 12 квітня 2018 року № № 2854, 2855 ОСОБА_1 виплачене: 65 800 грн. 44 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 січня 2010 року до 26 березня 2012 року та 3 235 грн. 71 коп. компенсації за невикористану відпустку з 07 жовтня 2010 року по 26 березня 2012 року (т. 1, а. с. 152, 155).

19 липня 2018 року ДП «ДЕТЦ» складено довідку про виплату ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням, розмір якої, з урахуванням середньої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, виплати на ПДФО та військовий збір, становить 102 958 грн. 12 коп. (т. 1, а. с. 158).

Листом від 21 липня 2015 року прокуратура м. Маріуполя Донецької області роз`яснила ОСОБА_1 її право на звернення до суду за захистом своїх трудових прав (т. 1, а. с. 186).

Відповідно до листа Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року № 158/к-01-01-01, ОСОБА_1 з 11 липня 2014 року призначено пенсію за віком, із зниженням пенсійного віку по СП № 2 (т. 2, а. с. 21, 22).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про поновлення на роботі.

Відповідно до частини першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний працівником, з попередженням власника письмово за два тижні.

Судом встановлено, що позивач в заяві про звільнення від 23.02.2018 року просила звільнити її з 26.03.201 року за власним бажанням.

Адміністрація відповідача не заперечувала проти заяви позивача, і наказом підприємства її звільнено саме у відповідності до її заяви.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач звільнена із займаної посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України, але з порушенням вимог трудового законодавства, яке не передбачає можливості звільнення працівника за власним бажанням у минулому.

Судом також встановлено, що позивач у день звільнення, тобто 23 лютого 2018 року була ознайомлена з наказом про звільнення, отримала трудову книжку. Твердження позивача про те, що про порушення її трудових прав таким наказом вона дізналася пізніше, коли вона усвідомила, що обставини її звільнення не відповідають її дійсним намірам, не мають значення для вирішення справи, оскільки вона не звернулася до суду в строк, з яким працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору про звільнення безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Суд першої інстанції, врахувавши зазначені вимоги закону, правомірно відмовив у задоволенні позову про визнання дій, що стосуються звільнення з роботи, за пропуском строку звернення з позовом до суду, про застосування якого заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Крім того, позивачем не наведено поважних причин пропущення строку звернення з позовом до суду.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у вищевказаній частині позовних вимог за пропуском строку звернення до суду, про застосування якого заявлено ДП «ДЕТЦ». При цьому, судом враховано факт не наведення позивачем поважних причин пропуску такого строку.

Надаючи оцінку доводам позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд правильно виходив з того, що належних підстав для цього позивачем не наведено. Твердження позивача про такі причини судом належно перевірені, проаналізовані, їм надана мотивована оцінка в рішенні.

Виходячи із встановлених обставин справи і наданих доказів, вбачається, що суд цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції також перевірив викладені позивачем доводи апеляційної скарги, в яких не наведено інших причин пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, крім посилань на обставини, що слугували підставою для звернення до суду з даним позовом.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16., постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року справа № 336/6682/17 - провадження №61-43377св18; від 25 липня 2019 року справа 677/884/15-ц - провадження № 61-29577св18.

Отже, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі, обґрунтовано застосував положення статті 233 КЗпП України до правовідносин учасників справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не дає підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовує висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2019 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.П. Принцевська

М.Ю. Лопатіна