ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4364/18

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1296/19

Чернігівський апеляційний суд в особі судді Мамонової О.Є., вивчив матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про захист прав споживачів, -

У С Т А Н О В И В :

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 12.09.2019 ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою.

Проте, апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою не може бути відкрите, оскільки апеляційна скарга викладена російською мовою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Аналогічні положення закріплені у ч. 1 статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Так, 25 квітня 2019 року, опубліковано Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» № 2704-VIII від 25.04.2019, у якому Верховна Рада, ґрунтуючись на Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року та схваленому Всеукраїнським референдумом 1 грудня 1991 року Акті проголошення незалежності України від 24 серпня 1991 року, якими було відновлено незалежну національну державність України; керуючись Конституцією України, що визначає українську мову як єдину державну мову в Україні та покладає на державу обов`язок забезпечувати всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України; діючи відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99, яким встановлено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом; зважаючи на Концепцію державної мовної політики, затверджену Указом Президента України від 15 лютого 2010 року № 161/2010, яка визначає стратегічні пріоритети в подоланні спричинених багатовіковою асиміляційною політикою колонізаторів та окупантів деформацій національного мовно-культурного і мовно-інформаційного простору та відповідно до якої повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією збереження ідентичності української нації та зміцнення державної єдності України; усвідомлюючи, що українська мова є визначальним чинником і головною ознакою ідентичності української нації, яка історично сформувалася і протягом багатьох століть безперервно проживає на власній етнічній території, становить переважну більшість населення країни і дала офіційну назву державі, а також є базовим системотвірним складником української громадянської нації; прагнучи до посилення державотворчих і консолідаційних функцій української мови, підвищення її ролі в забезпеченні територіальної цілісності та національної безпеки України; маючи на меті створення належних умов для забезпечення і захисту мовних прав і потреб українців; а також беручи до уваги Висновок Європейської комісії за демократію через право, відповідно до якого за особливих умов, що склалися в Україні, збалансована політика у мовній сфері вимагає належних гарантій для збереження державної мови як інструмента єднання суспільства, та Рекомендацію Європейської комісії за демократію через право українському законодавчому органу віднайти істотно прийнятніші способи підтвердження верховенства української мови як єдиної державної мови та вжити додаткових заходів для зміцнення її ролі в українському суспільстві, визначила, що єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова. Крім того, статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 1999 року у справі №10-рп/99 зазначав, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Згідно ч. 4 статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

За змістом ч. 4 статті 9 ЦПК України використання рідної мови або мови якою вільно володіють гарантується учасниками судового процесу в ході розгляду справи лише щодо тих дій, що викладені в зазначеній статті, а саме: робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга має бути викладена державною (українською) мовою.

Аналогічні по суті висновки викладені в ухвалах Верховного Суду в цивільних справах № 761/42431/17 від 21 січня 2019 року та № 206/1526/19 від 12 вересня 2019 року.

У разі, якщо позивач не володіє або недостатньо володіє державною мовою, він має право при складанні процесуальних документів користуватися послугами перекладача.

До того ж, у рішенні «Менцен проти Латвії» (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: «… що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 357 ЦПК України у разі, якщо апеляційна скарга оформлена з порушенням вимог, визначених ст. 356 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без руху, надавши заявнику строк для усунення вищезазначених недоліків.

Керуючись ст.ст. 9, 356, 357 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про захист прав споживачів залишити без руху.

Запропонувати заявнику протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали усунути зазначені в ній недоліки.

Копію ухвали направити ОСОБА_1 .

Роз`яснити, що в разі невиконання вказаних вимог апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя О. Є. Мамонова