Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 522/12367/15-ц

Номер провадження: 2/511/619/19

10 грудня 2019 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Теренчук Ж. В.,

при секретарі Ніколас С.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

16.06.2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , який поданий в остаточній редакції від 06.11.2019 року, та просив стягнути з відповідача на його користь борг по розписці в сумі 10000 доларів США, 3% річних у розмірі 2211,34 долари США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 4578,35 та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 13.04.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 17.06.2012 року, що підтверджується розпискою від 13.04.2012 року.У встановлений договором позики строк відповідач борг не повернув. Тому він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача Базилюк ОСОБА_4 в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення, в зв`язку з тим, що відповідач за адресою реєстрації відсутній.

Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання відповідача, що зареєстроване у встановленому законом порядку.

Виклик відповідача в судові засіданні здійснювався неодноразово, починаючи з серпня 2019 року, однак поштові відправленні поверталися з відміткою, що місцем реєстрації адресат відсутній. (а.с.68, 76 т.2). Крім цього суд здійснював виклик відповідача в суд шляхом надання оголошення на сайті суду. (а.с.86 т.2)

Тому суд вважає, що відповідач про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином, так як достовірно знає про наявність даної цивільної справи в суді, обізнаний про скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду, повідомлявся належним чином про передачу справи за підсудністю до Роздільнянського районного суду Одеської області.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно розписки від 13.04.2012 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 10000,00 доларів США в борг.

Згідно вказаної розписки ОСОБА_3 зобов`язався повернути суму боргу готівкою в строк до 17.06.2012 року.

Згідно розписки, доданої до матеріалів справи ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримав кошти в розмірі 10000 доларів США.

Станом на 31.10.2019 року позика відповідачем не повернута.

Згідно розрахунку, наданого в позовній заяві, ОСОБА_5 просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь 10000 доларів США., що є за офіційним курсом НБУ на момент подачі позову еквівалентом суми в гривнях 305222,44 грн.

Окрім того просить стягнути відповідно до ст.625 ЦК України з відповідача 3% річних за період з 18.06.2012 року по 31.10.2019 року в сумі 2211,34 долари США.

Всього сума позову в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент подачі позову складає 305222,44 грн.(12211,34 Х 24,995 = 305222,44 грн)

Таким чином, згідно наданого позивачем розрахунку загальна сума боргу, яку позивач просить стягнути на його користь складає 12211,34 доларів США.

Із встановлених судом обставин справи суд приходить до висновку, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору позики, укладення якого відбулося в письмовій формі і підтвердження реальності якого позивачем надано суду письмову розписку відповідача про отримання коштів.

Дані спірні правовідносини регулюються наступним нормами права.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України»), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або

інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або

визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути

позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими

ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані

йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками або зарахування грошової суми, що позичалась на його банківський рахунок.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання

грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, а також від 16.01.2019 року в справі №14-446цс18.

Оцінивши докази в сукупності, перевіривши їх відповідність нормам закону, суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Із змісту наданого договору позики та письмової розписки про отримання ОСОБА_3 коштів встановлено, що позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_3 отримав у власність грошові кошти в сумі 10000 доларів США, які зобов`язався повернути до 17.06.2012 року.

Відтак суд приходить до висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо позики.

Далі, оскільки у позикодавця наявний оригінал боргової розписки, а відповідачем не доведено факт повернення боргу, тому суд вважає, що позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому виходячи із вимог ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, наявні всі правові підстави для стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача.

Тому суд вважає, що позивач має право стягнути борг з відповідача за договором позики у іноземній валюті 10000 доларів США.

Крім цього, оскільки предметом даного правочину є іноземна валюта, то позивач має право стягнути борг саме в іноземній валюті

Окрім того позивач в зв`язку з простроченням боргу за позикою має право на стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми, так як нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

У частині другій ст.625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення (Правова позиція, висловлена в постанові ВП ВС від 16.01.2019 року №14-446ц18).

Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент в національній валюті.

Отже 3% річних розраховуються з урахуванням боргу 10000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 18.06.2012 року до дня ухвалення судового рішення, що становить 2692 дні за заявою позивача, помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (дні у році).

Тобто 10000 доларів США х 2692 дні х 3:100:365 = 2211,34 долари США.

Відповідач не спростував доводів позивача, не надав суду відзив на позов та заперечення на проведений розрахунок.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тому суд вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 належить стягнути заборгованість за договором позики в загальній сумі 12211,34 доларів США, яка складається з суми основного боргу за позикою - 10000,00 (десять тисяч) доларів США, 3% річних - 2211,34 доларів США.

Також відповідач просить стягнути з відповідача судові витрати по справі в розмірі 14578,35 грн, які складають з витрат на оплату судового збору в розмірі 4578,35 грн та витрати на оплату наданої правничої допомоги в розмірі 10000 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 4578,35 грн, що підтверджено квитанціями, які містяться у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 4578,35 грн.

Розмір судового збору визначений позивачем правильний виходячи з ціни позову в гривневому еквіваленті.

Відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона повинна подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Оскільки позивач звернувся в суд з позовом вперше ще в 2015 році, то відповідно такий розрахунок повинен був бути наданий суду в ході розгляду справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 17.10.2019 року укладено договір про надання професійної правничої допомоги з ОСОБА_1 (а.с.69 т.2)

Однак на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу понесених ОСОБА_2 суду не надано.

Відсутність будь яких документів не дають суду можливості встановити зміст наданих послуг та їх вартість, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , борг за договором позики від 13.04.2012 року в сумі 12211,34 доларів США, яка складається з суми основого боргу за позикою - 10000,00 (десять тисяч) доларів США, 3% річних - 2211,34 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 4578,35 грн.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини - протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду через Роздільнянський районний суд Одеської області на підставі п.15.5. Розділу Х11 Перехідних положень ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ж. В. Теренчук