П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря - Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Хустської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі незаконними діями державного органу, їх посадовою або службовою особою, -

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що 25.06.2009 набув чинності Закон України «Про заборону грального бізнесу в Україні», який запровадив заборону на зайняття та проведення грального бізнесу в Україні. У вересні 2009 року Державна податкова інспекція у Іршавському районі звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому обвинувачувала ОСОБА_1 у здійсненні діяльності в сфері грального бізнесу та відповідно просили застосувати до ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 5 040 000,00 грн. Додатково просили конфіскувати гральне обладнання, кошти в сумі 112 грн. та вжити заходів по забезпеченню позову шляхом заборони позивачу здійснювати до закінчення розгляду справи та набрання законної сили судового рішення по цій справі відчуження належного йому майна, а також заборонити здійснювати видаткові операції на поточних рахунках. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 року у позові відповідачу відмовлено повністю. Не погодившись з цим ДПІ у Іршавському районі подало апеляційну скаргу, і надалі звинувачувало позивача у здійсненні грального бізнесу та просило застосувати до нього штрафну санкцію у розмірі 5040000,00 грн. 15.03.2016 Львівський апеляційний адміністративний суд виніс ухвалу, якою відмовив у задоволенні апеляційної скарги ДПІ в Іршавському районі та залишив без змін постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.03.2015. Отже, на протязі більше ніж 6,5 років державний орган обвинувачував ОСОБА_1 в судовому порядку у зайнятті гральним бізнесом, та намагався накласти на нього штрафні санкції в розмірі 5040000,00 грн.

Зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що пред'явлення фінансових претензій у значних розмірах у адміністративних справа або у податкових спорах, навіть якщо воно прямо не віднесено до кримінального злочину, все одно прирівнюється до кримінального переслідування особи. Таким чином, позивач вважає, що має право на компенсацію за судове переслідування його державним органом за звинуваченням у зайнятті гральним бізнесом. Позивач вважає 900000 грн. достатньою сумою компенсації за незаконне судове переслідування його за злочин, який він не вчинив, на протязі більш ніж 6,5 років та спробою накласти на нього штрафні санкції у розмірі 5 040 000,0 грн. Крім того, він та його сім'я хвилювалися на протязі 6,5 років, через безпідставні звинувачення ДПІ, якою було порушено презумпцію невинуватості, яка гарантована позивачу ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, п.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації в розмірі 100 000 грн. Позивач просив суд стягнути з Державно бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000000,00 грн., а також документально підтверджені судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2. - оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги наводить ті ж самі доводи, що й в позовній заяві. Зокрема вказує, що згідно усталеної практики ЄСПЛ, він вважається такою особою, що зазначала кримінального переслідування. Оскільки таке визнано судом необґрунтованим, то на підставі ст.ст.23, 1167, 1173, 1174 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянином незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування шкоди. Також звертає увагу на порушення презумпції невинуватості, оскільки в адміністративному позові та апеляційній скарзі відповідач вжив терміни, якими прямо вказував на його вину у здійсненні діяльності в сфері грального бізнесу.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 129-132). Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 09.09.2009 ДПІ у Іршавському районі звернулася до адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 з адміністративним позовом про застосування та стягнення штрафних санкцій в сумі 5 040 000,00 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 по справі №2а-3807/09/0770 у задоволенні позову ДПІ в Іршавському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, третя особа - Білківське споживче товариство, про застосування та стягнення фінансової санкції у вигляді штрафу у сумі 5040000,00 грн., конфіскації грального обладнання та перерахування коштів, одержаних від проведення азартних ігор у сумі 112.00 грн. у доход держави - відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016 апеляційну скаргу ДПІ в Іршавському районі Головного управління ДФС у Закарпатській області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 - без змін.

Відмовляючи в задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Стаття 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Для відшкодування моральної шкоди завданої органом державної влади за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріалами справи не встановлено жодної неправомірної чи незаконної поведінки ДПІ в Іршавському районі, позаяк звернення до суду з адміністративним позовом є правом особи та жодним чином не може свідчити про незаконність такої поведінки. Відсутність же факту неправомірної поведінки відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування шкоди.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд констатує наступне.

У свої практиці ЄСПЛ застосовує три критерії щодо визначення такого поняття як «кримінальне обвинувачення», які отримали назву «Критерії Енгеля» (п. 82 Рішення ЄСПЛ «Енгель та інші проти Нідердандів» від 8 червня 1976 року), а саме: 1) критерій національного права. Тобто, чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами відповідної держави. Цей критерій є «не більше ніж відправною точкою», а отримані таким чином відомості мають лише формальну цінність; 2) критерій кола адресатів. Якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне; 3) критерій мети і тяжкості наслідків. У випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину.

Податковий штраф, про застосування якого ДПІ в Іршавському районі пред'явило позов, є фінансовою санкцією, спрямованою на запобігання здійснення повторного правопорушення.

Однак сама суворість податкових штрафів, яка дозволяє кваліфікувати їх застосування в якості кримінального обвинувачення, в першу чергу має наслідком необхідності застосування до процедури їх накладення вимог ст.6 ЄСПЛ. Питання ж щодо застосування до позивача податкового штрафу вирішувалося в іншому судовому провадженні (справа №2а-3807/09/0770), по якому судами ухвалені позитивні для ОСОБА_1 рішення. Позивач жодним чином не стверджує, що вказане судове провадження (яке можна кваліфікувати як «кримінальне обвинувачення») не відповідало вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція). Водночас, ні п. 2 ст. 6, ні жодне інше положення Конвенції не дає особі, «обвинуваченій у вчиненні злочину», право на відшкодування її витрат або право на компенсацію у разі встановлення необґрунтованості такого «обвинувачення». Конвенцією гарантовано право особи на відшкодування шкоди лише у разі її засудження за вчинення кримінального правопорушення і якщо в подальшому відповідне рішення було скасовано внаслідок судової помилки, чого в даному випадку не було.

За таких обставин, питання щодо відшкодування шкоди повинно вирішуватися виключно згідно національного законодавства.

Однак, як уже було зазначено вище, вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди є безпідставними, оскільки не встановлено незаконності чи неправомірності дій суб'єкта владних повноважень.

Посилання ОСОБА_1 на приписи ст.ст.1173, 1174 ЦК України є необґрунтованим, оскільки даними нормами передбачено відшкодування шкоди особі лише у разі встановлення незаконності рішення дії, чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень чи його посадової особи.

Помилковим є і посилання апелянта на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянином незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), оскільки ст.2 даного Закону встановлено виключний перелік випадків, коли виникає право на відшкодування шкоди за цим законом, і до вказаного переліку не відноситься ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову про застосування штрафних санкцій. Апеляційний суд вважає недоречним покликання апелянта на необхідність застосування в даному випадку аналогії Закону, оскільки норма ст. 2 Закону є чіткою і перелік випадків визначений цією нормою є вичерпним. Та обставина, що в даному переліку відсутній випадок ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову про застосування штрафних санкцій не свідчить про наявність прогалини в законодавстві, а лише про незастосовність вказаного Закону до правовідносин, які виникли між сторонами.

Таким чином, всі доводи ОСОБА_1 про наявність у нього права на відшкодування шкоди внаслідок того, що він піддавався необґрунтованому кримінальному переслідуванню, є безпідставними.

З приводу твердження апелянта про порушення відносно нього презумпції невинуватості апеляційний суд зазначає наступне.

Так, позивач вказує, що в адміністративному позові та апеляційній скарзі ДПІ було зазначено наступне: «Проте, незважаючи на положення цього закону та після набрання ним чинності, відповідач здійснював діяльність в сфері грального бізнесу, що підтверджується наступним», що на його думку є порушенням презумпції невинуватості.

В національному законодавстві презумпція невинуватості закріплена в ст.62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Однак в даному випадку позивач не обвинувачувався у вчиненні злочину, а тому його посилання а вказані норми є помилковим.

Щодо ч.2 ст. 6 ЄКЗПЛ, відповідно до якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, то така за загальним правилом поширюється на будь-яке «кримінальне обвинувачення» в його трактуванні ЄСПЛ.

Проте, жодне положення Конвенції, в тому числі і принцип презумпції невинуватості, не передбачають право обвинуваченого на відшкодування судових витрат, понесених ним, навіть якщо справа про кримінальне обвинувачення завершено та особу не визнано винною у вчиненні злочину. У зв'язку з цим, ЄСПЛ у своїй практиці зазначив, що будь-яке Конвенції не дає особі, яку "обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення", права на відшкодування її витрат, коли провадження у справі проти неї припинено. Отже, відмова відшкодувати заявнику його необхідні витрати не несе в собі порушення презумпції невинуватості (Рішення ЄСПЛ у справі Лутц проти Німеччини від 25 серпня 1987 року).

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтовує в чому саме полягало спричинення йому моральних страждань внаслідок застосування відповідачем у адміністративному позові та апеляційній скарзі зазначеного вище трактування.

Колегія суддів враховує, що таке трактування було вжито виключно в адміністративному позові та апеляційній скарзі, тобто не було висловлено публічно та не доводилося відповідачем до відома необмеженого кола осіб, що ставить під сумнів спричинення цим якихось моральних страждань позивачу.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання ОСОБА_1 на порушення презумпції невинуватості, як на підставу для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком місцевого суду про відмову у задоволені позову. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року.

Головуюча:

Судді: