Провадження №22-ц/812/2092/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання : Біляєвою В.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №489/1141/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни о 09 годині 30 хвилині у приміщенні цього суду 22 жовтня 2019 року, повний текст якого складений в той же день, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2019 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору № б/н від 11 серпня 2006 р., укладеного між Банком та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання за кредитом неналежним чином станом на 31 січня 2019 р. утворилась заборгованість у розмірі 105247 грн. 53 коп., з яких: 3134 грн. 70 коп. - заборгованість за кредитом, 92309 грн. 52 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4315 грн. 33 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 4987 грн. 98 коп. (процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також 1921 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2019 р. позов Банку задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 11 серпня 2006 р. в розмірі 3134 грн. 70 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку нарахованих процентів за користування кредитом 92309 грн. 52 коп., нарахованої пені та комісії 4315 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (відсоткова складова) 4987 грн. 98 коп. - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 1921 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 серпня 2006 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається один раз в місяць.

У той самий час, згідно з розділом 5 Умовами та правилами надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом,комісії за обслуговування.

Тому, враховуюче викладене, суд вважає, що пеня та штрафи нараховані банком за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань.

За такого, з позичальника за порушення строків виконання грошових зобов`язань може бути стягнутий тільки один вид неустойки.

Комісія - це плата за послуги банку.

Пеня та комісія не є тотожними поняттями, це різні види нарахувань, які мають різну правову природу та повинні бути обґрунтовані і доведені позивачем.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач, брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди за користування кредитом, які саме послуги було надано ОСОБА_1 розрахунком їх вартості, суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеними у постанові від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16.

Відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, суд вважає, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 11 серпня 2006 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3134,70 грн., а також про стягнення з відповідача 1921 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги Банку в цій частині, в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним дослідженням письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи. Так, суд помилково зробив висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, оскільки сторонами погоджений розмір таких процентів - 3% на місяць (36% на рік), про що зазначено у заяві від 26 липня 2006 року, яка підписана відповідачем. У даній справі не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки ця позиція висловлена у конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Тоді як у справі, яка переглядається, відповідачем умови договору не оспорювались, він під час підписання анкети-заяви ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку. Суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, що наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем доведений факт укладення сторонами кредитного договору, але не доведеним є узгодження сторонами його умов, викладених в позовній заяві, щодо строку повернення кредиту, ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому вважав, що є підстави для стягнення лише заборгованості за кредитом.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо укладання кредитного договору, узгодження його умов, строку дії кредитної картки, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, не роз`яснив позивачеві наслідки невчинення процесуальних дій.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, неповного встановлення судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість дослідження наданої позивачем до суду апеляційної інстанції довідки щодо строків дії отриманих відповідачкою кредитних карток та розрахунку заборгованості за первинною процентною ставкою.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 26 липня 2006 р. ОСОБА_1 звернулася до Закритого акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н (а.с. 9).

Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.

Згідно цієї анкети-заяви сторони домовились про такі умови кредитування: валюту (гривня), строк дії картки (06/08), тип кредитного ліміту (фінансовий), розмір кредитного ліміту (2 500 грн.), базову проценту ставку (36 процентів із розрахунку 360 днів у році), строку дії кредитного ліміту (дорівнює строку дії картки), порядок повернення заборгованості (щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 липня 2006 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та сплати неустойки (як пені, так і штрафів), а колегія суддів відхиляє доводи про помилковість таких висновків в апеляційній скарзі, які суперечить наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Зокрема, колегія суддів вважає помилковим доводи апеляційної скарги про те, що висновки, викладені у вказаній вище постанові Верховного Суду, не можуть бути застосовані у справі, яка переглядається, через наявність різних правовідносин, оскільки правовідносини у цих справах є однорідними, пов`язаними із отриманням кредитних коштів на картковий рахунок та обґрунтуванням позивачем своїх вимог тим, що сторони визначили умови кредитування відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів за відсутності в матеріалах справи підтверджень про узгодження таких умов з позичальником.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом та відмови у стягненні неустойки позивачем в апеляційній скарзі не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.

Щодо висновку суду про стягнення розрахованих позивачем процентів за користування кредитом колегія суддів вважає наступне.

З висновком суду про відсутність підстав для стягнення процентів колегія суддів не погоджується.

Так, суд, встановив, що в анкеті-заяві від 26 липня 2006 року, підписаній ОСОБА_1 , визначені валюта кредиту, строк дії картки, тип кредитного ліміту, розмір кредитного ліміту, базова процентна ставка (36 процентів із розрахунку 360 днів у році), строк дії кредитного ліміту (дорівнює строку дії картки), порядок повернення заборгованості (щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості).

Таким чином ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

За такого суд помилково виходив з того, що сторонами не було обумовлено розмір процентів за користування кредитом та порядку повернення кредитних коштів, а також строку кредитування.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем довідки після укладання договору про надання банківських послуг відповідачка отримала у Банку кредитні картки: 31 липня 2006 року № НОМЕР_1 з терміном дії 07/12, 04 липня 2012 року № НОМЕР_2 з терміном дії 09/14, за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем.

Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 26 липня 2006 р. відповідачці кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка систематично використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила виплати обов`язкових за умовами договору платежів, в останнє такий було проведено 27 січня 2017 року.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 31 січня 2019 року становить 105 247,53 грн. і складається із: заборгованості за кредитом 3 134,70 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 92 309,52 грн., пені та комісії 4 315,33 грн., штрафів 500 грн. (фіксована частина), 4 987,98 (процентна складова).

Заборгованість за кредитом згідно розрахунку заборгованості відповідачки становить 3 134,70 грн. Доказів іншого суду не надано.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Тому позивач мав право на нарахування процентів на користування кредитом в межах останнього дня дії кредитної картки, а саме 31 грудня 2015 р. Для стягнення процентів за інший період відсутні законні підстави.

Як вбачається з наданого до суду апеляційної інстанції позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , її заборгованість за процентами за користування кредитними коштами на 31 грудня 2015 року, тобто на останній день дії картки, становить 2 803 грн. 39 коп.

Колегія суддів дійшла висновку, що саме такий розрахунок є правильним, і саме такий розмір заборгованості за процентами підлягає стягненню з відповідачки, оскільки його здійснено виходячи з процентної ставки, яка була погоджена сторонами при підписанні відповідачкою анкети-заяви 26 липня 2006 року, тоді як наданий до позовної заяви розрахунок здійснений, по-перше, з використанням процентних ставок, не погоджених сторонами (з 01 січня 2013 року), та, по-друге, за період часу після закінчення строку дії картки.

За такого колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

З урахуванням викладеного відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом необхідно скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, звертаючись із позовом, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 247,53 грн. та сплатив за подання позовної заяви 1921 грн. судового збору, а позовні вимоги задоволені частково стягнуто у загальному розмірі 5938,09 грн. кредитної заборгованості (3134,70 грн. заборгованості за кредитом та 2803,39 заборгованості за процентами за користування кредитними коштами), підлягає поверненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог, що складає 108 грн. 38 коп. (5938,09х1921:105247,53). За такого рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Також пропорційно задоволених позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги 162 грн.57 коп. (5938,09х2881,5:105247,53).

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, постановити в цій частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 2 803 грн. 39 коп. процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором, укладеним на підставі анкети-заяви від 26 липня 2006 року.

Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 108 грн. 38 коп. судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, 162 грн.57 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 24 грудня 2019 року