Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 161/6092/18-ц

провадження № 61-44032св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року у складі судді Філюк Т. М. та постанову Апеляційного суду Волинської області

від 22 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. вчинив виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором

від 02 липня 2007 року № 147/м у розмірі 14 403,03 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 09 серпня 2017 року становить 370 590,22 грн грошових коштів на користь АТ КБ «ПриватБанк». Вказує, що про факт вчинення виконавчого напису нотаріуса йому стало відомо після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 березня 2018 року, та постанови про арешт майна боржника від 23 березня 2018 року.

Вважає, що виконавчий напис нотаріус вчинив без відповідних правових підстав, не переконався у безспірності грошової вимоги, не повідомив про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, а тому виконавчий напис вчинено з порушенням строку позовної давності.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 09 листопада 2011 року ухвалено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з підстав невиконання грошових зобов`язань за кредитною угодою від 02 липня 2007 року

№ 147/м. Також винесено постанову про відкриття виконавчого провадження

від 22 березня 2012 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. 01 грудня 2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 23122 про стягнення 14 403,03 доларів США, що за курсом НБУ станом на

09 серпня 2017 року становить 370 590,22 грн з ОСОБА_1 як заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 147/м на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. 01 грудня 2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 23122 про стягнення 14 403, 03 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 серпня 2017 року становить 370 590,22 грн грошових коштів з ОСОБА_1 як заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2007 року

№ 147/м на користь АТ КБ «ПриватБанк» таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позичальника перед банком, а також сума процентів, зазначена у написі, є безспірними. Крім того, суду не надано доказів того, що нотаріус з`ясував чи не пропущено банком строк позовної давності, не встановив коли було здійснено останню оплату за кредитом. До того ж, нотаріус не звернув уваги на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2011 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 147/м у сумі 196 324,21 грн, яка виникла станом на 26 серпня 2011 року.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк на здійснення виконавчого напису не було пропущено, оскільки сторонами у встановленому законом порядку збільшено позовну давність до 5 років та у подальшому до 50 років, то виконавчий напис вчинено нотаріусом у межах виникнення права вимоги з урахуванням обумовленої сторонами позовної давності, а саме з дати здійснення останнього погашення за кредитом - 01 липня 2014 року. Крім того, висновки судів щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за судовим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2011 року та виконання судового рішення свідчить про те, що заборгованість за кредитним договором є спірною, є помилковими, оскільки нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.

У листопаді 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому заявник просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 01 грудня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. вчинив виконавчий напис, яким стягнув з

ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 147/м у розмірі 14 403,03 доларів США, що за курсом НБУ від 09 серпня 2017 року складає

370 590,22 грн на користь АТ КБ «ПриватБанк», що складається із: заборгованості за відсотками - 6 330,38 доларів США, пені - 7 377,54 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 9,72 доларів США, штрафу (процентна складова) - 685,40 доларів США.

Приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С. С.

16 березня 2018 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 01 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., зареєстрованим у реєстрі за

№ 23122 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 370 590,22 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 09 листопада 2017 року стягнути солідарно з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2007 року

№ 147/м станом на 26 серпня 2011 року у сумі 196 324,21 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби

м. Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області

Гончар О. Ю. від 13 квітня 2018 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 197 234,21 грн заборгованості.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із статтею 18 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня

1999 року № 1172 (далі - Перелік), Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України

від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція), а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат»для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Переліку документівпередбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Тому cуд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки у розрахунок заборгованості за кредитним договором від 02 липня 2007 року, на підставі якого був вчинений оспорюваний виконавчий напис, всупереч вимогам вищенаведених норм матеріального права включено заборгованість за відсотками, пенею та штрафами, за період із 02 липня 2007 року по 09 серпня 2017 року. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» скористалося правом дострокового стягнення заборгованості за вказаним договором, що підтверджується заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2011 року, а тому така заборгованість не може вважатися безспірною, оскільки кредитор не має права нараховувати відсотки за користування кредитом та вимагати їх стягнення за межами строку кредитування.

Доводи касаційної скарги про те, що строк на здійснення виконавчого напису не було пропущено, оскільки сторонами у встановленому законом порядку збільшено позовну давність до 5 років та у подальшому до 50 років, то виконавчий напис вчинено нотаріусом у межах виникнення права вимоги з урахуванням обумовленої сторонами позовної давності, а саме з дати здійснення останнього погашення за кредитом - 01 липня 2014 року, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки не спростовують правильність висновків судів про те, що розмір заборгованості, щодо якої вчинено виконавчий напис, не є безспірним.

Наведені у касаційній скарзі доводи про помилковість висновків судів про те, що не безспірність заборгованості підтверджується існування рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2011 року та його виконання з урахуванням того, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, - не заслуговують на увагу, оскільки безспірність заборгованості - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»), наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором є лише відображенням розрахунків відповідача щодо наявності грошового зобов`язання позичальника та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку до позивача, і цей розрахунок підлягає перевірці нотаріусом при вчинені виконавчого напису. Крім того, законом передбачена процедура судового контролю за результатами вчинення нотаріусами виконавчих написів, тому при встановлені в судовому порядку, що сума заборгованості запропонована до стягнення не є безспірною, виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а кредитор набуває права на стягнення заборгованості шляхом звернення до суду.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Верховним Судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик