Справа № 2-1425/2004
Провадження № 2/521/476/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.,

при секретарі Бєрової А.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

10.02.2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя, уточнивши який просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири за адресою : АДРЕСА_1. Позов обґрунтовано тим, що під час шлюбу з відповідачем, їм на сім'ю у складі з трьох осіб було надано кооперативну квартиру в ЖБК «Іллічівський -38». Хоча шлюб між ними було розірвано ще у 1985 році, вони жили з відповідачем однією сімєю і пай за квартиру виплачено спільно. Посилаючись на те, що спірна квартира належить їм на праві спільної власності, а відповідач перешкоджає користуватися зазначеною квартирою, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частку спірної квартири на підставі ст.22 КпШС України. В подальшому позивачка змінила свої вимоги і просила визнати за нею право власності на половину квартири за нормами ЦК України, зазначаючи, що спірна квартира є спільною частковою власністю.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та розповіла суду, що 18.09.1970 року уклала шлюб з ОСОБА_2, від якого у 1972 році народилася дочка ОСОБА_3 У 1974 році вони з чоловіком переїхали до Одеси, в березні 1978 року від підприємства де працювала позивачка, сім'я отримала квартиру по вулиці Львівська (проспект ОСОБА_4). Коли дочка досягла 12-річного віку, ОСОБА_2 за місцем роботи став на квартирний облік, сім'я сподівалася отримати однокімнатну квартиру на вулиці Ленінградська в м. Одесі і тому вони з відповідачем оформили розірвання шлюбу, хоча фактично не розлучалися, продовжували проживати разом однією сімєю, виховували доньку. Однокімнатну квартиру їм на виділили, однак 13 листопада 1992 року на склад сім'ї три особи: чоловік ОСОБА_2, дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_3, ОСОБА_2 видали ордер на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Квартира знаходилася у кооперативному будинку належному на той час ЖБК «Іллічівський-38», куди переїхала вся сім'я ОСОБА_2. У 1998 році донька вийшла заміж та переїхала до чоловіка, у 2000 році народився онук, і позивачка поїхала до доньки доглядати за онуком. Повернувшись додому у 2001 році вона відчула агресію чоловіка відносно себе, він створив такі умови, що в квартирі стало неможливо жити. У 2002 році до суду нею подано позов про вселення, рішенням суду позов задоволено, ОСОБА_1 вселено до квартири за адресою АДРЕСА_2, рішення оскаржувалося в апеляційному порядку, залишено без змін. В ході розгляду тієї справи свідками та іншими доказами підтверджено, що вони з відповідачем весь час проживали разом як чоловік та жінка до 2001 року, вели спільне господарство, квартиру на вулиці Бугаївська, відповідач отримував на сім ю, а не себе одного. Позивачка звернула увагу, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2003 року за нею визнано право власності на Ѕ частку спірної квартири, однак відповідач це рішення суду не виконував, а маніпулюючи документами подав апеляційну скаргу. Апеляційний суд скасував рішення, а Верховний суд України у 2006 році повернув справу до Малиновського районного суду м. Одеси не розглянувши по суті її касаційну скаргу. Оскільки на протязі багатьох років спір так і не розглянуто, просить врахувати всі документи докази які є у справі, та які надані додатково, ухвалити рішення яким визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що у 1985 році рішенням Київського районного суду м. Одеси розірвано шлюб між ним та ОСОБА_1, спільне майно набуте за час шлюбу було поділено у добровільному порядку. 11 квітня 1989 року він отримав Свідоцтво про розірвання шлюбу, а у 1991 році вступив до ЖБК «Іллічівський-38». Згідно протоколу № 19 спільного засідання профкому Одеського верстатобудівельного комбінату та адміністрації заводу, де він працював від 10.10.1991 року він був прийнятий в члени ЖБК «Іллічівський-38», потім відповідачу було виділено трикімнатну квартиру на склад сім'ї три особи, дочка та позивачка ОСОБА_1 були включені до складу його сім'ї за умовою, що він надасть матеріальну допомогу на обмін однокімнатної квартири АДРЕСА_4 на двокімнатну квартиру № 33 у цьому ж будинку. Він свої обіцянки виконав, після обміну ОСОБА_1 разом з дочкою стали проживати у двокімнатній квартирі АДРЕСА_5, у 1998 році дочка вийшла заміж, у звязку з виїздом до Канади подарувала двокімнатну квартиру в якій проживала разом з матірю - ОСОБА_1 ОСОБА_1 постійно проживала в цій квартирі. Відповідач наголошував, що з 1985 року не вів спільного господарства з ОСОБА_1, ОСОБА_1 тривалий час мешкала у Канаді, пайові внески за кооперативну квартиру сплачував з особистих заощаджень, окрім цього брав кредит у банку. У звязку з повним внесенням грошових коштів він отримав Свідоцтво про право власності на квартиру. У 2002 році ОСОБА_1 скориставшись тим, що прописана у спірній квартирі звернулася з позовом про вселення, рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 05.04.2002 року, її вселено у квартиру АДРЕСА_3, про те фактично вона не вселилася. При розгляді справи про вселення, ОСОБА_1 не оспорювала його право на квартиру, позов про поділ пайових внесків не предявляла. Відповідач вказував, що з 1991 року він фактично проживав з іншою жінкою у пгт Овідіополь, що підтверджується документами. З зазначених підстав просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач заявив про сплив трирічного строку позовної давності, передбаченого законодавством України для даної категорії цивільних справ, та заявив про необхідність застосувати ці норми для даної справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що з 18 вересня 1970 року по 11 квітня 1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Свідоцтво про розірвання шлюбу видано ОСОБА_2 11 квітня 1989 року Відділом ЗАГС Київського РВК м. Одеси ( запис про розірвання шлюбу № 401).

Після отримання Свідоцтва про розірвання шлюбу в органах ЗАГСу у 1989 році, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 позовів про розподіл спільного майна подружжя за правилами ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України до суду не подавалося.

Як вбачається з рішення Виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів № 1911 від 27.12.1991 року « Про організацію ЖБК «Іллічівський-38», Виконком Іллічівської районної Ради народних депутатів вирішив: Організувати ЖБК «Іллічівський-38» стр. №7 в мкр. «Верстатобудівельник» на 36 квартир; Затвердити списки кандидатів членів ЖБК « Іллічівський-38» на 33 сім ї; Просити Одеське обласне управління Укрсоцбанку виділити кооперативу банківський кредит у розмірі 70% вартості жилого будинку.

Відповідно до протоколу № 5 загальних зборів членів кооперативу ЖБК « Іллічівський-38» від 08 липня 1992 року, на загальних зборах ЖБК було вирішено ОСОБА_2 надати квартиру № 23 (3х44,02 кв.м.) 8-й поверх на три особи: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_3 дочка.

Як вбачається з ордеру на житлове приміщення за № 589 серія ИР, ордер видано ОСОБА_2 з сім'єю з трьох осіб на право зайняття жилого приміщення житловою площею 44,02 кв.м з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6, на склад сім ї: ОСОБА_6 дружина; ОСОБА_3 дочка.

В березні 2002 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про вселення до трьохкімнатної квартири кв.№23 будинку № 46/6 по вулиці Бугаївська в м. Одесі. Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2002 року позов задоволено. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2002 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судами встановлено, що вселилася позивачка у спірну квартиру як член сім'ї відповідача, тому в силі ст.65 ЖК України має рівне з ним право на це житло. Суд також встановив, що ОСОБА_1 прописана та постійно проживає в цій квартирі, про що свідчить довідка ЖБК від 20.12.2001 року. Приймаючи участь у справі про вселення, відповідач вказував що квартира є його власністю, колишня дружина на неї права не має, тому і не повинна там проживати. Суд проаналізувавши судові рішення про вселення ОСОБА_1 до кв.№23 будинку № 46/6 по вулиці Бугаївська в м. Одесі приймає до уваги що в ході розгляду тієї справи, ОСОБА_1 не вказувалося що пайові внески за спірну квартиру сплачувалися також нею та відповідачем в рівних частках, не вказувалося що ОСОБА_1 вважає себе повноправною власницею Ѕ частки нерухомого майна, а тому і з цих підстав має право проживати у спірному майні.

Документами що знаходяться у даній справі підтверджується, що 10.03.2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила суд поділити між нею та відповідачем нерухоме та рухоме майно до складу якого внесено меблі, гаражі, кафе та побутову техніку. За наслідком розгляду позову в редакції від 10.02.2003 року ОСОБА_1 просила поділити і квартиру АДРЕСА_7 шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири за правилами ст.22, 28,29 КпШС України.

05 вересня 2003 року ОСОБА_1 подала до Малиновського районного суду заяву в якій просила її позов в частині розподілу майна виділити в окреме провадження у звязку з тим що в неї не має достатньо доказів для підтвердження позову. В заяві від 05.09.2003 року вказується, що позов в частині квартири просить розглянути по Цивільному кодексу та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири як учасника спільної дольової власності.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2003 року розєднано заявлені ОСОБА_1 вимоги, позов про поділ спільного майна у вигляді двох автомобілів ВАЗ -2106 та ВАЗ -2109 та причепу 00008 ОД, трьох гаражів, кіоску за адресою вулиця Стуса-7-А, кафе по вулиці Ак. Воробйова, 1, меблевої стінки, спального гарнітуру, холодильнику, двох пральних машин, бойлеру, двох телевізорів, двох радіоприймачів, центрифуги, 30 газових плит, електрогрилю, мікрохвильової печі, електроплити, золотих та срібних виробів, телефонів, антен, постільної білизни, посуду та документів виділено в окреме провадження.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 зареєстрованої у Малиновському районному суді міста Одеси 07.12.2018 року, позивачка підтверджує що підставами заявленого нею позову ще 10.02.2003 року в частині визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири це правила закріплені у п.1ст.17 Закону України « Про власність».

Відповідно до змісту п.1 ст.17 Закону України « Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці особами, які перебували у фактичних шлюбних стосунках і жили однією сімєю, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України « Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці особами, які перебували у фактичних шлюбних стосунках і жили однією сімєю, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як розяснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності» у відповідних випадках розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його участі у її створенні, якщо інше не випливає із законодавства України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». Тобто спільним майном подружжя є тільки майно, яке придбане під час шлюбу.

Верховний Суд України у постанові по справі 6-135цс13 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 липня 2013 року від 25 грудня 2013 року, зазначив, що «Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними».

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. З такого по суті розуміння закону виходив суд касаційної інстанції в наданому для порівняння судовому рішенні від 4 липня 2012 року (№ 6-14503св12). Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку що відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» для визнання за позивачкою права власності на половину майна, придбаного до 1 січня 2004 року, необхідно встановлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

З цих підстав, суд при розгляді даної справи робить акцент на дослідженні доведеності позивачкою обставин, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, а не на доведеності обставин проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що спільною працею, внаслідок якої була придбана спірна квартира є внесені нею грошові кошти, які вона заробила працюючі бухгалтером у період з 14.12.1992 року по 31.07.1993 року у комерційній фірмі «Каскад» та період з 01.08.1993 року по 02.04.1998 року бухгалтером у кооперативі «Ресурс». Позивачка також зазначала, що задля сплати чергових пайових внесків, вона 30 грудня 1994 року уклала договір позики з ОСОБА_7 згідно з яким вязала у борг грошові кошти еквіваленті - 2000 доларів США.

На підтвердження цих обставин надано копію трудової книжки ОСОБА_1 та копію боргової розписки від 30.12.1994 року зі змісту якої випливає що вказана розписка написана громадянкою ОСОБА_7 на підтвердження, що остання надала гроші ОСОБА_1 у борг з умовою погашення на протязі двох років. В судовому засіданні позивачка не заперечувала, що її заробітної плати на посаді бухгалтера вистачало тільки на життя, основні грошові кошти заробляв чоловік ОСОБА_2, який був засновником як КФ «Каскад» так і кооперативу «Ресурс». ОСОБА_1 просила врахувати, що допомагала відповідачу по роботі, зароблені гроші вважала спільним майном, оскільки приймала участь в організації спільного бізнесу.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів отримання позивачкою доходу, достатнього для спільного придбання спірної квартири в рівних частках з ОСОБА_2 під час проживання з ним без реєстрації шлюбу до придбання спірної квартири, суду не надано. У зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів розміру отриманих доходів ОСОБА_1 під час спільного проживання до придбання спірної квартири, суд не має можливості визначити будь-який розмір часток внесків позивачки у придбання спірної квартири.

Зазначене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 спірної квартири АДРЕСА_8.

Відповідач ОСОБА_2 приймаючи участь у розгляді цієї справи ще у 2003 році, заявляв про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1. Свою заяву обґрунтовував тим, що строк позовної давності, встановлений ЦК України складає 3 роки з дня, коли особа дізналась, або могла дізнатися про порушення свого права. Суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки позовна вимога про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири не доведена. Відповідно до абзацу третього п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення в цивільній справі», «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього». Тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги не у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, а у зв'язку із безпідставністю такої вимоги.

На підставі викладеного та керуючись п.1 ст. 17 Закону України « Про власність», ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками процесу до апеляційного суду Одеської області в тридцятиденний термін. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: