Ухвала

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 554/4200/15-ц

провадження № 61-1958ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 29 травня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відшкодування збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, збільшивши свої позовні вимоги, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу металевого гаража від 21 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн та збитків - 3 950 грн, завданих внаслідок вчинення недійсного правочину.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 31 грудня 2014 року померла ОСОБА_4 Відповідно до заповіту, складеного за життя ОСОБА_4, остання заповіла йому все належне їй майно. На час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 перебувала на обліку в обласному психоневрологічному диспансері, потребувала стороннього догляду. Відповідач та третя особа були обізнані про психічні розлади ОСОБА_4 під час укладення договору. Діями відповідача йому завдано матеріальних збитків та моральної шкоди, яка полягає в тому, що він змушений був витрачати значну кількість часу на захист своїх порушених прав та інтересів, переніс нервові зриви, у нього підвищується артеріальний тиск. Крім того, він мав намір після смерті ОСОБА_4 використовувати металевий гараж під стоянку та зберігання свого автомобіля, однак вимушений залишати автомобіль на платній стоянці.

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 29 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу металевого гаража від 21 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, недійсним. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 243,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 409,60 грн судового збору.

19 січня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 29 травня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року і направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Ціна позову в даній справі щодо стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди становить 8 950 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 554/4200/15-ц є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу металевого гаража. Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має для нього виняткове значення, оскільки дискреційні повноваження суду при вирішенні питання про розгляд справи у спрощеному порядку без виклику сторін не повинні порушувати права людини та суперечити прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, а повинні спрямовуватися на повне, об'єктивне та неупереджене правосуддя, щоб ці дискреційні повноваження не призводили до нехтування судом прав учасника процесу шляхом ігнорування головних аргументів сторони у справі, відмови у публічному розгляді справи, відхилення клопотань про виклик свідків, призначення експертизи, допит експертів тощо. Формування єдиної правозастосовчої практики щодо розгляду справ у спрощеному позовному провадженні з викликом або без виклику сторін, а також віднесення справ до малозначних лише за формальною ознакою - виключно в залежності від суми позовних вимог (такими є переважна більшість цивільних справ, що розглядаються місцевими судами), має надзвичайне значення як для всіх судів, так і для учасників процесу. Крім цього, дана справа має виняткове значення для нього як кандидата наук, доцента та третьої особи - судді Октябрського районного суду міста Полтави Гольник Л. В., оскільки позивачем та членами його родини інформація про нібито неусвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій під час продажу гаража неодноразово використовувалася для їх дискредитації та кримінального переслідування.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 29 травня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук