Єдиний унікальний номер 234/9326/17 Номер провадження 22-ц/804/2234/19

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року

м. Бахмут

справа № 234/9326/17

провадження № 22-ц/804/2234/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Будулуци М.С., Корчистої О.І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 234/9326/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 листопада 2017 року (суддя Фоміна Ю.В. ), ухваленого в приміщенні Краматорського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 13 листопада 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В червні 2017 року позивач ПАТ «Державний Ощадний банк України» звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 25 червня 2008 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний іпотечний договір № 5271, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальнику на умовах договору грошові кошти в сумі 50 000 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати, повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 22,5% річних в порядку та на умовах, визначених п. 1.1. Договору. Пунктом 1.2 визначено, що кредит надається на 120 місяців терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 червня 2018 року на споживчі потреби. Позивачем всі зобов`язання за договором були виконані належним чином, відповідачу відповідно до п. 1.3 було надано кредит одноразово в готівковій формі шляхом надання кредитних коштів позичальнику в касі Банку. В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним іпотечним договором між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 5271 від 25 червня 2008 року, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед позивачем солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов`язання за кредитним договором № 5271 від 25 червня 2008 року. В порушення умов договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує. Станом на 11 квітня 2017 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором складає 28 171,75 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 15900,90 грн., заборгованість по процентам 8793,10 грн., інфляційне збільшення заборгованості 2904,54 грн., три проценти річних від простроченої суми 573,21 грн.

Просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь відповідача заборгованість за кредитним іпотечним договором № 5271 від 25 червня 2008 року, яка станом 11 квітня 2017 року складає 28171,75 грн., із них: заборгованість за основним боргом 15 900,90 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками 8 793,10 грн.; інфляційне збільшення заборгованості 2 904,54 грн.; 3% річних від простроченої суми 573,21 грн. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь відповідача судовий збір у розмірі 1 600,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Заочним рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 листопада 2017 року позовні вимоги ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним іпотечним договором № 5271 від 25 червня 2008 року, яка утворилася станом на 11 квітня 2017 року, в розмірі 28 171,75 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 15 900,90 грн., заборгованість по процентам 8793,10 грн., інфляційне збільшення заборгованості 2 904,54 грн., три проценти річних від простроченої суми 573,21 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у сумі 800 гривень з кожного.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідачі належним чином взяті на себе за договором кредиту та договором поруки зобов`язання не виконували, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог на загальну суму штрафних санкцій 12 270,85 грн.(стягнення заборгованості по процентам 8793,10 грн., інфляційне збільшення заборгованості 2904,54 грн., три проценти річних від простроченої суми 573,21 грн.)

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив всі обставини у справі та не застосував положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», що в свою чергу призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення. Зазначає, що Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» прямо забороняє здійснювати нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, оскільки м. Макіївка, де зареєстрована ОСОБА_5 , є населеним пунктом де проводилася антитерористична операція, відповідно до Додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р, суд першої інстанції на вказані норми матеріального права увагу не звернув та при прийняті рішення не застосував.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

19 вересня 2019 року від представника позивача найшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, на час проведення антитерористичної операції забороняється нараховування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року Громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Статтею 617 ЦК України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми 625 ЦК України, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальним, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Крім того Верховний Суд висловив свою правову позицію, щодо природи 3% річних та інфляційних втрат, що їх нарахування відповідно статті 625 ЦК України в разі невиконання зобов`язання. На думку суду, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язують із індексом інфляції, орієнтує на їх компенсаційний, а не штрафний характер. Тому 3% річних не є неустойкою у розумінні статті 549ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України. За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. У наслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подавати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Постанова ВС від 26 квітня 2017 року №3-1522 гс16. Аналогічне положення міститься у постанові ВС України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до кредитного іпотечного договору № 5271 від 25 червня 2008 року, ПАТ «Державний ощадний банк України» надав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000 грн., а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 22,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 червня 2018 року на споживчі потреби. (а.с.31-33).

Згідно договору поруки № 5271 від 25 червня 2008 року ОСОБА_2 зобов`язується перед позивачем відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним іпотечним договором № 5271 від 25 червня 2008 року. (а.с.34-35).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 5271 від 25 червня 2008 року станом на 11 квітня 2017 року загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором складає 28 171,75 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 15900,90 грн., заборгованість по процентам 8793,10 грн., інфляційне збільшення заборгованості 2904,54 грн., три проценти річних від простроченої суми 573,21 грн. (а.с.5,6-7).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 28 171,75 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов і стягуючи в солідарному порядку з відповідачів суму заборгованості за користування кредитом, суд виходив з невиконання відповідачами належним чином взятих на себе за договором кредиту та договорам поруки зобов`язань.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі не можливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за договором № 5271 від 25 червня 2008 року укладеного з ОСОБА_4 станом 11 квітня 2017 року становить 28 171,75 грн., з яких заборгованість за основним боргом 15 990,90 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 8793,10 грн., інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості 2904,54 грн., 3% річних від прострочених сум заборгованості 573,21 грн.(а.с.5).

Відповідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть - серія НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с.190).

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статті 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Згідно відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області №2787/01-16 від 26 листопада 2019 року зазначено, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після смерті гр. ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявою про прийняття або відмову від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не заводилася.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

25 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 5271, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується перед позивачем відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним іпотечним договором № 5271 від 25 червня 2008 року. (а.с.34-35).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Враховуючи, що спадщину після смерті ОСОБА_1 ніхто не прийняв, а договір поруки в наслідок смерті боржника не припиняється то з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним іпотечним договором № 5271 від 25 червня 2008 року яка утворилася станом на 11 квітня 2017 року, в розмірі 24 694 гривні, з яких: заборгованість за основним боргом 15 900,90 гривень, заборгованість по процентам 8 793,10 гривень.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправомірного нарахування процентів за спірним кредитним договором є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Проте обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування індексу інфляції та 3% річних.

Згідно статті 610 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання є порушенням позичальником своїх зобов`язань.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Своїм рішенням у справі від 10 квітня 2018 року № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на існування двох різних значень терміну «користування чужими коштами».

Перший термін означає одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Велика Палата дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування відсотків річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема, частини 1 статті 1048 ЦК України у правовідносинах, що виникають з договору).

Враховуючи наведене, важливим у застосуванні вказаних вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливим є нарахування процентів у якості плати, зокрема, згідно з частини 1 статті 1048 ЦК України, а після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Пунктом 1.2 Кредитного іпотечного договору № 5271 від 25 червня 2008 року передбачено, що кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 червня 2018 року на споживчі потреби.

Пунктом 1.5 Кредитного іпотечного договору № 5271 від 25 червня 2008 року передбачено, позичальник щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення Кредиту рівними частинами в сумі 416,67 грн. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 01 по 31 липня 2008 року на відповідні рахунки позичальника. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 24 червня 2018 року.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, вищезазначене колегія суддів апеляційного суд вважає, що право кредитодавця нараховувати індекс інфляції та 3% річних з`являється після закінчення строку кредитного договору та/або після моменту коли банк використав право вимоги на дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою.

Згідно розрахунку сум інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом, інфляційні суми розраховувались за період з травня 2015 року по березень 2017 року, а розрахунок 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором проводився за період з 05 травня 2015 року по 10 квітня 2017 року.

Пунктом 1.2.5 Кредитного іпотечного договору № 5271 від 25 червня 2008 року передбачено, що кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 червня 2018 року на споживчі потреби.

Враховуючи зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за період з травня 2015 року по березень 2017 року у розмірі 2 904,54 грн., та стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за період 05 травня 2015 року по 10 квітня 2017 року у сумі 573,21 грн., відсутні та в задоволені позовних вимогих в цій частині необхідно відмовити.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 1 402,48 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог).

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 680,20 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, вищезазначене з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню різниця у компенсації судових витрат у розмірі 722,28 грн. (1402,48 грн. 680,20 грн.).

Керуючись статтями 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 листопада 2017 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним іпотечним договором № 5271 від 25 червня 2008 року, яка утворилася станом на 11 квітня 2017 року, в розмірі 24 694 (двадцять чотири тисячі шістсот дев`яносто чотири) гривні, з яких: заборгованість за основним боргом 15900,90 гривень, заборгованість по процентам 8793,10 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати в розмірі 722,28 (сімсот двадцять дві) гривні 28 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: М.С. Будулуца

О.І. Корчиста