Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 530/208/17

провадження № 61-31059св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області, Великопавлівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2017 року у складі судді Дем`янченко С. М. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Бондаревської С. М., Чумак О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права на земельну частку пай.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, Зіньківської РДА Полтавської області про визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 31 червня 1978 року розпочав свою трудову діяльність в колгоспі ім. Чапаєва різноробочим та був прийнятий в члени даного колгоспу. 25 червня 1981 року звільнений з роботи за власним бажанням. 25 квітня 1988 року прийнятий в колгосп ім. Чапаєва на посаду будівельника. 01 лютого 1996 року звільнений з посади будівельника згідно рішення загальних зборів та виключений з членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва (далі - КСП ім. Чапаєва). 23 січня 2017 року позивач звернувся до відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області та Зіньківської РДА Полтавської області з питанням про те, чи виготовлявся на його ім`я сертифікат на право на земельну частку пай в КСП ім. Чапаєва та чи було включено його до списку громадян членів КСП ім. Чапаєва. Відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області та Зіньківська РДА Полтавської області листом повідомили, що державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва, серія ПЛ № 14 виданий 20 листопада 1995 року. На його ім`я сертифікат на право на земельну частку пай в КСП ім. Чапаєва не виготовлявся. Позивач зазначає, що на момент передачі землі у колективну власність він являвся членом КСП ім. Чапаєва, с. Велика Павлівка Зіньківського району Полтавської області. У січні 2017 року від юриста ОСОБА_1 дізнався, що особи які на час отримання колгоспом державного акту на право колективної власності на землю, були членами колгоспу, мають право на земельну частку пай. Строк звернення до суду пропущений з поважних причин, оскільки позивач дізнався про порушення свого права лише у січні 2017 року.

Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку для подання позовної заяви поважною та поновити пропущений строк на її подання та визнати за ним право на земельну частку (пай) як члена колгоспу ім. Чапаєва у с. Велика Павлівка Великопавлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване пропуском строку звернення до суду та відсутністю поважних причин такого пропуску.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 530/208/17, витребувано її з Зіньківського районного суду Полтавської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги той факт, що позивач не звертався до суду про захист порушеного права у зв`язку з юридичною необізнаністю, оскільки дізнався про порушення свого права лише у січні 2017 року, тому в даному випадку перебіг позовної давності починається з моменту коли особа довідалася про порушення свого права.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Велика Павлівка Зіньківського району Полтавської області (а.с. 4,5). Згідно записів трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 з 31 червня 1978 року розпочав свою трудову діяльність в колгоспі ім. Чапаєва різноробочим та був членом даного колгоспу. 25 червня 1981 року звільнений з роботи за власним бажанням та виключений з членів колгоспу. 25 квітня 1988 року прийнятий в колгосп ім. Чапаєва на посаду будівельника. 01 лютого 1996 року звільнений з посади будівельника згідно рішення загальних зборів та виключений з членів КСП ім. Чапаєва, протокол № 1 від 01 лютого 1996 року (а.с. 7, 8).

З архівної довідки від 26 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 працював в колгоспі ім. Чапаєва Зіньківського району Полтавської області з червня місяця 1978 року по червень місяць 1981 року, з квітня місяця 1988 року по лютий місяць 1996 року та мав вихододні. Прийнятий в члени колгоспу в червні 1978 року (протокол № 16 засідання правління від 31 червня 1978 року). Виключений з членів колгоспу в червні місяці 1981 року (протокол № 7 засідання правління від 25 червня 1981 року). Прийнятий в члени колгоспу 25 червня 1988 року (протокол № 9 засідання правління колгоспу ім. Чапаєва від 30 квітня 1988 року). Виключений з членів колгоспу 01 лютого 1996 року (протокол № 1 від 01 лютого 1996 року загальних зборів колгоспу) (а. с. 9-10).

З листа відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 сертифікат на право на земельну частку пай в КСП ім. Чапаєва не виготовлявся, прізвище позивача відсутнє у списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва с. Велика Павлівка Зіньківського району Полтавської області серія ПЛ № 14, виданий 20 листопада 1995 року, відповідно до рішення четвертої сесії двадцять другого скликання Великопавлівської сільської ради народних депутатів від 08 червня 1995 року. Дане рішення зборів з 1995 року ОСОБА_1 не оскаржено, хоча останній постійно проживав з 1995 по 1996 рік та був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а. с. 42).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Позивач на час видачі державного акта на право колективної власності на землю 20 листопада 1995 року працював у колгоспі ім. Чапаєва, однак не був включений до списку та йому не видавався сертифікат на право на земельну частку(пай).

Враховуючи строк, який минув від дати розпаювання 20 листопада 1995 року, коли був виданий державний акт на право колективної власності на землю КСП ім. Чапаєва, до дня звернення в суд з даним позовом 16 лютого 2017 року (тобто більше двадцяти років до виникнення спірних правовідносин) підлягають застосуванню правила позовної давності.

Позивач звернувся до суду з позовом у лютому місяці 2017 року, тобто через 22 роки після того, як відбулося розпаювання земель колишнього колгоспу ім. Чапаєва. Як на причину поважності пропуску строку позивач посилається на те, що про порушення свого права він дізнався безпосередньо від юриста у січні 2017 року, тобто перед зверненням до суду. Яких-небудь поважних причин пропуску строку позивач не надав.

Відповідно до статті 71 ЦК Української PCP (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.

Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Сплив строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 80 ЦК УРСР).

Доводи щодо поважності причин пропуску строку з посиланням на юридичну необізнаність є непереконливими, оскільки не можуть бути визнані поважними, враховуючи, що розпаювання є публічним процесом, а продовжуючи працювати на час розпаювання в колгоспі, позивач мав знати про розпаювання та про своє право на отримання частки (паю).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Не заслуговують на увагу і доводи з посиланням на норми ЦК України 2004 року, зокрема на частину третю статті 267 ЦК, щодо відсутності підстав для застосування позовної давності без відповідної заяви відповідача. Обґрунтування скаржником своїх доводів нормами ЦК в редакції 2004 року є хибним, оскільки на спірні правовідносини поширюються норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час розпаювання та які суди правомірно застосували.

Отже, звернувшись до суду з позовом лише 16 лютого 2017 року, позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності і доказів поважності поновлення такого строку позивачем не надано, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська