Провадження № 22-ц/802/1239/19 Категорія: 68 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Киці С.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що 03.02.2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, за час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина син ОСОБА_4 .. Протягом останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час спільне господарство не ведеться, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини недоцільно. Вказала, що з моменту припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 не приймає участі у догляді, вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує ДНЗ № 30 м. Луцька, а тому існує постійна необхідність у придбанні для сина одягу, взуття, навчального приладдя та іграшок. Крім того, ОСОБА_5 потребує належного харчування та періодичного лікування. Усі витрати на утримання дитини вона несе одноосібно, в свою чергу, відповідач, будучи здоровим, працездатним та не маючи на своєму утриманні інших осіб, від надання матеріальної допомоги на сина ухиляється.

Просить суд розірвати шлюбу між нею та відповідачем, який зареєстровано 03.02.2014 року Поповичівською сільською радою Ковельського району, а також стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумів розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.07.2019 року сторонам було надано строк на примирення терміном на два місяці (а.с. 20).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 03 лютого 2014 року Поповичівською сільською радою Ковельського району Волинської області, актовий запис № 01 розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачці ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_7 ».

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2500 гривень, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 21 червня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць допущено до обов`язкового негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих аліментів змінити та стягувати з ОСОБА_2 по 1200 грн. на неповнолітнього сина.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу представника відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рішення в частині розірвання шлюбу жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційний судом рішення в означувальній частині не переглядається.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі ( а.с. 6).

Позивач та відповідач не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, разом не проживають, а тому їх шлюб існує формально, між сторонами припинили існувати почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі даного рішення.

Відповідач є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 7).

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що неповнолітній син проживає разом з матір`ю позивачкою ОСОБА_1 , в свою чергу, відповідач проживає окремо.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 працює оператором лінії виробництва харчової продукції ФОП ОСОБА_9 та отримує заробітну плату в розмірі 4228, 00 на місяць.

Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина не досягнуто.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першоютретьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітніх дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами та враховуючи відсутність відомостей про зазначені позивачем доходи відповідача, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у сумі 20500 грн. на дитину відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, а не лише батька.

Доводи відповідача про не спроможність сплачувати аліменти в розмірі 2500 гривень, у зв`язку з нестабільністю прибутків є безпідставними.

З пояснень самого відповідача судом встановлено, що він офіційно працевлаштований в Республіці Польща та отримує середньомісячну заробітну плату близько 10000 грн. ОСОБА_2 не надав належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б свідчили, що вказану суму заробітку ним отримано одноразово. Відповідач не надав жодних доказів, які б ствердили про розмір отримуваної ним за основним місцем роботи заробітної плати.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Покликання представника відповідача на положення ЗУ «Про державний бюджет на 2019 рік" є безпідставними, оскільки даним законом визначено мінімальний прожитковий мінімум, який не перешкоджає суду з врахуванням встановленим обставин справи визначити розмір аліментів, який його перевищуватиме та сприятиме якнайкращому розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач працює та може сама утримувати дитини, оскільки має стабільний заробіток не заслуговують на увагу.

Оскільки, як вбачається з довідки про доходи позивач отримує мінімальну заробітну плату, що в свою чергу не дає можливості вважати, що вона є забезпеченою людиною, оскільки дана сума заробітної плати навіть не покриває мінімальних витрат таких, як оплати комунальних послуг, придбання одягу, як для себе так і для дитини, харчування, оплата садка.

Твердження апелянта про те, що докази про розмір витрат позивача на оплату харчування дитини, якими вона обґрунтовувала розмір необхідних аліментів є не могли бути взяті до уваги судом першої інстанції при вирішенні даного спори оскільки є додатковими витратами і законом встановлений спеціальний порядок по їх відшкодуванню - є власним тлумаченням норм матеріального права.

Згідно з ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Звідси випливає, що витрати мають бути зумовлені лише особливими обставинами, такими як хвороба, каліцтво, розвиток здібностей.

Виходячи з норм ст.185 СК України, додатковими витратами, які підлягають стягненню є: періодичні витрати на лікування дитини (в тому числі на оздоровлення); систематичні витрати, понесені у зв`язку з каліцтвом дитини чи постійною хворобою; витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини.

Відтак, кошти на харчування, одежу, розваги, відпочинок, іграшки, канцелярське приладдя, витрати на навчання не є додатковими витратами, а є витратами, які забезпечують здоровий, гармонійний розвиток дитини в повсякденному житті.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Захищаючи першочергово інтереси неповнолітньої дитини, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково вимоги позивача та стягнув аліментів в розмірі 2500 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 23 грудня 2019 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року в частині визначення розміру аліментів без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: