Дата документу 23.01.2019 Справа № 333/3652/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3652/16 Головуючий у 1 інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/807/534/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5 та її адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частину квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016р. ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої до суду позивачем 29.06.2017 р., зазначив наступне.

12.12.2006 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, на підставі якого він передав ОСОБА_5 100 000 грн. із зобов'язанням повернути їх до 01.03.2007 року. Цей договір було укладено у письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Сенченко В.М. та зареєстровано за № 1359.

У зазначений строк ОСОБА_5 гроші не повернула, у зв'язку із чим він був вимушений звернутися до Комунарського райсуду м. Запоріжжя з позовом про стягнення боргу на підставі договору позики від 12.12.2006 року, та у цій справі з метою забезпечення позову Комунарським райсудом було накладено арешт на майно ОСОБА_5, а саме на квартиру АДРЕСА_2.

Під час розгляду вказаної справи ОСОБА_5, зловживаючи його довірою, з метою заволодіння його майном, під приводом виконання своїх зобов'язань запропонувала подарувати йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, щоб він відмовився від позову та зняв арешт з квартири по АДРЕСА_2 Він погодився з даною пропозицією і відмовився від позову, в зв'язку з чим судом було знято арешт з вказаної квартири, а 08.04.2008 року ОСОБА_5 на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Сенченко В.М., подарувала йому Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, але оформити право власності на це майно він не зміг через важкі сімейні обставини, які склались у нього в цей період.

В подальшому, скориставшись цим, ОСОБА_5 звернулася з заявою до приватного нотаріуса Морозової В.М. про нібито втрату правовстановлюючих документів на цю квартиру та, отримавши дублікат правовстановлюючих документів, вдруге подарувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 своїй неповнолітній на той час племінниці ОСОБА_9, в інтересах якої діяли її батьки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, про що було укладено договір дарування від 04.08.2009p., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1195.

За вищевказаним фактом шахрайства слідчим відділенням Коммунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області відносно ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу за ст. 190 ч. 3 КК України. Вироком Комунарського райсуду м. Запоріжжя від 25.11.2011 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2012 року, ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні цього злочину.

Позивач вказує, що після укладання договору дарування ОСОБА_5 з племінницею ОСОБА_9 і до цього часу дарувальник ОСОБА_5 зареєстрована у цій квартирі, залишається в ній проживати, що свідчить про відсутність настання правових наслідків за вказаним договором, на що вказує також той факт, що договори про надання комунальних послуг до теперішнього часу залишаються укладеними з колишнім власником ОСОБА_5 Тому він вважає, що договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та неповнолітньою на той час її племінницею ОСОБА_9, в інтересах якої діяли її батьки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, відповідно до вимог ст. 234 ЦК України є недійсним з підстав фіктивності.

В зв'язку з вищезазначеним позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності; визнати договір дарування від 04.08.2009р., укладений ОСОБА_5 і ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В. і зареєстрований в реєстрі за №1195 - недійсним з підстав фіктивності; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_9; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2018р. позовні вимоги позивача задоволені повністю.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2018р. вищезазначене заочне рішення суду скасовано та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, який укладений 04.08.2009р. між ОСОБА_5 і ОСОБА_9, в інтересах якої діяли законні представники ОСОБА_10 і ОСОБА_11, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В. і зареєстрований в реєстрі за №1195 - недійсним з підстав фіктивності.

Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_9.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

ОСОБА_3 рішення суду щодо відмови в задоволенні частини його позовних вимог не оскаржив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом дійсних обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог позивача та ухвалити нове рішення, яким відмовити в їх задоволенні.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надано, що у відповідності до ч. 3 статті 360 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_5 та її адвоката ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення адвоката позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 08.04.2008 року між ОСОБА_5 та позивачем укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. і зареєстрований в реєстрі за № 470.

Відповідно до п. 11 цього договору дарування прийняття дарунку обдарованим ОСОБА_3 підтверджується прийняттям ним ключів від згаданої частки квартири та технічного паспорту на цю квартиру.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Ре-

єстру прав власності на нерухоме майно від 14.09.2017р. вбачається, що в період з 08.04.2008р. по теперішній час позивач не зареєстрував у встановленому законодавством порядку своє право власності на Ѕ частину вищезазначеної квартири, яке виникло на підставі вказаного договору дарування від 08.04.2008р.

04.08.2009р. між ОСОБА_5 та неповнолітньою ОСОБА_9, в інтересах якої діяли законні представники ОСОБА_10, ОСОБА_11, укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_9 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності на підставі іншого договору дарування від 16.07.2007р., дублікат якого ОСОБА_5 отримала 16.07.2009р.

Даний договір дарування від 04.08.2009р. посвідчений приватним нотаріусом Запо-різького міського нотаріального округу Савицькою О.В. і зареєстрований в реєстрі за №1195.

Згідно з п. 5 цього договору дарування ОСОБА_5 гарантувала, що на момент посвідчення цього договору відносно відчужуваної Ѕ частини квартири не укладено будь-яких договорів відчудження. Відповідно п. 6 цього договору дарування ОСОБА_10 та ОСОБА_11, як представники обдарованої ОСОБА_9, повідомляють, що ключі та технічну документацію на подаровану квартиру отримали до підписання договору

Відповідач ОСОБА_9 стала власником всієї квартири за адресою: АДРЕСА_1, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2007р. та договору дарування від 04.08.2009 р., що підтверджується Витягом з Реєстру речових прав станом на 14.09.2017р.

Враховуючи, що ОСОБА_9, яка є племінницею відповідача ОСОБА_5, станом на день укладення спірного договору дарування вже була співвласницею цієї квар-

тири, ключі від неї та технічна документація вже були наявні в її розпорядженні.

Згідно довідки Сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області від 27.07.2016р., місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване з 2003р. і по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до інформації ВАТ "Запоріжжяобленерго" від 11.09.2017р. між ним як енергопостачальником та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 укладено договір про користування електричною енергією 12.01.2009 року за № 113302851, який є чинним до теперішнього часу. З іншими особами договір на постачання електроенергії за даною адресою не укладався.

З інформації ТОВ "Запоріжгаззбут" від 30.08.2017р. та інформації Регіональної газової компанії "Запоріжгаз" від 21.08.2017р. слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_5, з якою укладено договір 19.06.2004 року. З іншими споживачами договір на постачання природного газу до цієї квартири не укладався.

Встановлено, що в спірній квартирі також зареєстрована і проживає власниця квартири ОСОБА_9, яка на теперішній час є повнолітньою.

Так, згідно обмінної карти пологового будинку від 31.05.2018р. місцем проживання породіллі ОСОБА_9 зазначена квартира АДРЕСА_1.

Крім того, судом встановлено, що відносно відповідача ОСОБА_5 мається вирок суду, який судом проаналізовано та за яким визнано встановленими обставини, які не підлягають доказуванню.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя 25.11.2011р., який ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2012р. залишений без змін, встановлені наступні обставини: «..12.12.2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_15 був укладений договір позики № 1359, згідно з яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 100 000 гривень, які згідно укладеного договору остання зобов'язана була повернути до 01.03.2007 року.

У зазначений строк ОСОБА_5 грошові кошти ОСОБА_3 в сумі 100 000 гривень не повернула. Після цього ОСОБА_3 звернувся в районний суд м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_15 про стягнення боргу відповідно до договору позики № 1359 від 12.12.2006 року. В ході судового засідання ОСОБА_5 з метою заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою ОСОБА_3, під хибним приводом виконання боргових зобов'язань, пообіцяла подарувати ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, на що останній погодився і від заявленого позову відмовився.

08.04.2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_15, приватним нотаріусом Сенченко В.М. був посідчений договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 № 470, згідно з яким ОСОБА_3 прийняв в дар від ОСОБА_15 1/2 частину вказаної квартири. Але у зв'язку з сімейними обставинами у ОСОБА_3 не вийшло вчасно зареєструвати право власності на це майно.

У свою чергу, ОСОБА_5, свідомо знаючи, що ОСОБА_3 не оформив право власності на подаровану частку квартири, і продовжуючи свої злочинні дії, звернулася із заявою про втрату правовстановлюючих документів до приватного нотаріуса Морозової В.М., яка діючи згідно Закону України «Про нотаріат», на підставі вищевказаної заяви видала ОСОБА_5 дублікат правовстановлюючих документів, на підставі якого, ОСОБА_5 отримала витяг з державного реєстру права власності і звернулася до приватного нотаріуса Савицької О.В., яка посвідчила договір дарування № 1195 від 04.08.2009 року на раніше подаровану 1/2 частину вищевказаної квартири, укладений між ОСОБА_5 і неповнолітньої ОСОБА_9, від імені якої як законні представники діяли ОСОБА_10 і ОСОБА_11 Внаслідок навмисне скоєних протиправних дій, ОСОБА_5, шляхом зловживання довірою потерпілого ОСОБА_3, заволоділа його майном, а саме грошовими коштами в сумі 100 000 гривень».

У зв»язку з встановленням вказаних обставини, суд у вироку визнав винною ОСОБА_5 у скоєнні кримінальним правопорушенням, передбачено ч. 3 ст. 190 КК України із призначенням їй покарання, а також задовольнив позов ОСОБА_3, стягнувши із ОСОБА_5 на його користь спричинену матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн. - суми боргу за вищевказаним договором позики.

На підставі даного вироку Комунарським районним судом м. Запоріжжя виданий виконавчий лист № 1-353/11 про стягнення вищезазначеної суми боргу зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, який на теперішній час примусово виконується Комунарським ВДВС ЗМУЮ.

Встановивши всі вищезазначені обставини, суд вважав доведеним та задовольнив позов ОСОБА_3 щодо визнання фіктивності укладеного 04.08.2009р. договору дарування Ѕ частки спірної квартири між ОСОБА_5 та неповнолітньою ОСОБА_9, як вчиненого без створення обумовлених ним правових наслідків, а лише з метою уникнення відповідальності за грошове зобов»язання перед позивачем, зокрема, шляхом задоволення його вимоги за рахунок цієї частки квартири, яка за договором від 08.04.2008р. вже була подарована йому для забезпечення виконання цього грошового зобов»язання. При цьому, судом було визнано поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, насамперед, зазначає, що судом неправильно встановлені дійсні обставини справи, оскільки правовідносини з позики між нею та позивачем не відбувались, але в такий спосіб позивач намагався відшкодувати збитки з втрати товару у їх спільній діяльності.

Між тим, такі її доводи перевірялись під час розгляду вищезазначеної кримінальної справи та визнані судом неспроможними, що відображено у вироку суду.

Тому ці обставини не підлягають доказуванню у цій цивільній справі у відповідності до положень ч. 6 статті 82 ЦПК України.

Також в скарзі зазначається, що у відповідності до вищенаведеної норми процесуального права не підлягає доказуванню той факт, що договір дарування від 08.04.2008р. є удаваним, що безпосередньо зазначено у вироку суду.

Проте за положеннями ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

У вироку саме надана така правова оцінка договору дарування від 08.04.2008р., яка не є обов»язковою при розгляді цієї цивільної справи, оскільки цей договір оцінювався з точки зору складової дії ОСОБА_5, яка у сукупності з іншими утворила склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Однак, колегія погоджується з тим, що договір дарування від 08.04.2008р. є удаваним, оскільки за обставинами цієї цивільної справи та поясненнями сторін у справі дійсно вбачається його удаваність.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Наприклад, укладається договір дарування з метою приховання договору купівлі-продажу для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю частки, що продається; або видається генеральна довіреність на автомобіль з правом його продажу з метою приховання договору купівлі-продажу. В даній ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою нібито прикриває реальний правочин.

За змістом вказаної норми слідує, що удаваність правочину не передбачає правових наслідків у вигляді його недійсності чи нечинності взагалі, а лише націлює на те, щоб встановити, які насправді договірні відносини за таким договором виникли між його сторонами.

Сам позивач в позовній заяві вказував, що договір дарування з ОСОБА_5 мав забезпечувальний характер, оскільки за рахунок подарованої Ѕ частки спірної квартири він міг задовольнити свої грошові вимоги за договором позики.

Не заперечувала цих обставин і відповідач, наголошуючи, що саме на таких умовах укладався договір дарування з позивачем, як забезпечення повернення грошових коштів нею позивачу. Так, з її пояснень як у першій інстанції, так і в ходе апеляційного розгляду справи слідує, що вона повернула борг ОСОБА_3, тому вважала, що може розпорядись спірною часткою квартири шляхом її дарування на користь племінниці.

Але вироком суду встановлено, що кошти у розмірі 100 000 грн. ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_3 повернуті не були, тому суд стягнув їх з відповідача на користь позивача у кримінальній справі, що спростовує доводи апелянта про відсутність боргу.

За вказаних обставин, доводи апелянта та її адвоката про те, що удаваний правочин не породжує взагалі ніяких правовідносин, тому право позивача не є порушеним новим договором дарування, є помилковими, оскільки не ґрунтуються на положеннях ст.. 235 ЦК України, згідно з якими завжди удаваний правочин приховує під собою будь-які інші правовідносини, які насправді і існують між сторонами.

Отже, право ОСОБА_3 на задоволення його грошових вимог за рахунок подарованої йому Ѕ частки квартири є порушеним та підлягає судовому захисту, як правильно вважав суд, зокрема, і у обраний ним спосіб - шляхом визнання недійсним наступного договору дарування з підстав його фіктивності, що було доведено зібраними матеріалами справи.

Наступним доводом апеляційної скарги, який підлягає перевірці, є безпідставність висновків суду про визнання поважними причин пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту як він дізнався про новий договір дарування, який був укладений 04.08.2009р., до звернення з позовом пройшло майже 7 років.

Ретельно перевіривши вказані доводи, колегія знаходить їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 2-4 статті 267 ЦК України унормовано, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За положеннями ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність - це важливий інститут, який лежить на перетині процесуального і матеріального права, а тому помилки у застосуванні положень цього інституту потенційно можуть загрожувати порушеннями абсолютно будь-яких прав людини. Тому вкрай важливо розглядати позовну давність через призму міжнародних стандартів у сфері захисту прав людини, вироблених міжнародними судовими інституціями.

Позовна давність тісно пов'язана із принципом правової визначеності (principle of legal certainty), який, у свою чергу, є «одним із фундаментальних аспектів верховенства права». Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи її із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу». Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов'язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції.

Позивач не заперечував, що ним було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, тому ним було заявлено вимогу про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, а відповідач, в свою чергу, подала заяву про відмову в позові у зв»язку з пропуском позивачем строку позовної давності, вказуючи на відсутність поважних причин для його поновлення.

В якості поважних причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом позивач вказував: в період з 2008р. по 2016р. склались певні сімейні обставини, внаслідок яких він не мав можливості займатись судовою процедурою по оспорюванню спірного договору дарування, а саме: хвороба його батька, внаслідок чого він здійснював постійній догляд за ним, а згодом смерть батька в серпні 2008р.; погіршення в період з 2009р. по 2011р. психологічного стану та загального стану здоров'я позивача внаслідок смерті рідного сина в липні 2009р.; здійснення в період з 2012р. по теперішній час постійного догляду за рідною матір'ю та тестем, які внаслідок свого похилого віку та стану здоров'я потребують стороннього догляду.

Вирішуючи цю вимогу позивача, суд встановив наступні обставини: оспорюваний позивачем договір був укладений 04.08.2009р.; з вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2011р. вбачається, що ОСОБА_16 дізнався про даний договір у вересні 2009р. В суд позивач звернувся з даним позовом 15.07.2016р., тобто з пропуском строку позовної давності.

І ці обставини, як перевірила колегія, відповідають наявним матеріалам справи, а момент, з якого позивач дізнався про оспорюваний ним договір - вересень 2009р., не заперечувався самим позивачем.

Дослідивши надані на обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності документи, суд першої інстанції вказував, що з них вбачається, що позивач внаслідок збігу певних тяжких життєвих обставин в період з 2009р. по 2016р. (смерть сина, погіршення стану здоров'я позивача, здійснення ним догляду за хворою матір'ю та тестем, які потребували стороннього догляду), які були для позивача більш важливі, ніж оспорювання цього договору дарування в судовому порядку, не зміг у встановлені законодавством строки звернутись до суду з цим позовом. Та зазначені вище причини суд визнав поважними.

Апелянт та її адвокат наголошували на тому, що ці висновки суду не грунтуються на доказах, з яких не вбачається, що позивач не мав змоги протягом 7 років звернутись до суду з позовом про визнання договору недійсним, тому що весь цей час він продовжував жити нормальним життям, ходити до міліції, до суду по іншим справам, зокрема, кримінальній.

Колегія, перевіривши ці доводи апеляційної скарги, на яких наполягали апелянти, вважає їх обґрунтованими з огляду на наступні встановлені обставини.

Дійсно, встановлено, що оспорюваний договір укладено 04.08.2009р., а з позовом до суду про визнання цього договору недійсним ОСОБА_3 звернувся лише 15.07.2016р.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2011р. встановлено, що рішенням реєстратора ОП «ЗМБТІ» від 14.09.2009р. відмовлено ОСОБА_3 в реєстрації за ним права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1, оскільки за матеріалами інвентарної справи встановлено, що право власності на цю частку квартири вже зареєстровано за іншою особою ( Т. 1 а.с. 9-зворот).

23.09.2009р. ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОП «ЗМБТІ» про зобов»язання вчинити реєстрацію права власності, та у жовтні в ході розгляду справи дізнався про те, що ОСОБА_5 повторно подарувала цю частку квартири ОСОБА_9

Отже, саме в цей час він дізнався про наявність іншого договору дарування від 04.08.2009р., чого позивач не заперечував в ході розгляду цієї справи. А тому з цього часу розпочався сплив трирічного строку позовної давності щодо оспорювання вказаного договору, який закінчився у жовтні 2012р., а звернення з цим позовом про визнання недійсним договору дарування відбулось 15.07.2016р., тобто майже через чотири роки після спливу строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що батько позивача ОСОБА_3 помер ще за рік до укладення оспорюваного договору - в серпні 2008р. ( Т. 1 а.с. 126, 127), а тому ані догляд за ним, ані його смерть не є поважними причинами пропуску строку позивачем.

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2. помер син позивача - ОСОБА_17 ( Т. 1 а.с. 128), та це дійсно колегія вважає важкими обставинами для позивача як батька.

Але, попри це, за матеріалами справи встановлено, що ця обставина не завадила ОСОБА_3 у вересні 2009р. звернутись з заявою про реєстрацію подарованої частки квартири, а, отримавши відмову, 23.09.2009р. оскаржити в суд дії реєстратора; 25.03.2010р. звернутись з заявою до прокуратури та 29.03.2010р. звернутись з усною заявою до Комунарського РВ на шахрайські дії ОСОБА_5; протягом 2010-2011р. відвідувати міліцію у період розслідування справи та судові засідання з розгляду кримінальної справи, 20.02.2012р. бути присутнім в апеляційному суді з розгляду скарги ОСОБА_5 на вирок суду; отримати виконавчий лист за вироком суду та подати його до виконавчої служби у грудні 2012р.

Позивач посилався на свій поганий стан здоров»я протягом 2009-2016р., викликаний смертю батька та сина, що визнав суд встановленим, пославшись на це в узагальненій формі.

Між тим, матеріалами справи такий поганий стан здоров»я позивача протягом всього зазначеного періоду не підтверджується, оскільки вони містять поодинокі довідки про нетривалі лікування позивача у цьому періоді.

Так, з виписного епікризу № 2030 від 30.07.2010р. центральної лікарні Комунарського району вбачається, що ОСОБА_3 проходив лікування у кардіологічному відділенні з приводу гіпертонічної хвороби з 20.07. по 30.07.2010р. ( Т. 1 а.с. 129), тобто всього 11 днів.

Згідно з виписним епікризом із історії хвороби № 245 від 18.02.2011р., ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в ДСП КУ ЦРП Шевченківського району з приводу виразки з 07.02. по 18.02.2011р. ( Т. 1 а.с. 130), тобто 12 днів.

Отже, позивач перебував на лікуванні у 2010р. - 11 днів, у 2011р. - 12 днів, що з урахуванням вищенаведених його дій щодо подання інших позовів, документів, заяв у різні органи та приймання участі у слідстві та розгляді кримінальної справи, не можна вважати таким тяжким станом, який заважав йому подати своєчасно позов про визнання договору недійсним.

Що стосується здійснення догляду за своєю матір»ю похилого віку ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_1, то наявність у неї різних діагнозів сама по собі не свідчить про те, що догляд мав бути таким, що не дозоляв позивачу відлучатись від неї. Але з наданих позивачем медичних документів не вбачається, що його матір потребувала у той час стороннього догляду. З приводу катаракти очей їй зроблено операцію 23.02.2011р., та, попри це, у цей період, як вже встановлено вище, позивач активно захищав свої права у судах у кримінальній справі. А наступні звернення з приводу погіршення стану здоров»я його матері вже відбувались 28.11.2013р., 11.05.2014р., 22.04.2014р., 23.06.2015р., тобто поза межами трирічного строку позовної давності, який сплив у жовтні 2012р.

Також позивач вказував на догляд за тестем ОСОБА_19, 1936 р.н. Але, як слушно вказала апелянт, у тестя мається, крім позивача, його дочка, яка також мала доглядати свого батька. З ретельного аналізу вказаних хвороб та періодів їх загострення та лікування вбачається, що він лікувався стаціонарно у 2004р. та 2007р., тобто до виникнення подій з приводу дарування між сторонами у справі, а подальші його лікування від тяжких хвороб розпочались з 02.10.2012р., тобто також після спливу строку позовної давності ( вказані дати лікування: 02.10.2012р., протягом 2014р., 11.03.2015р.) - ( Т. 1 а.с. 131-134).

Таким чином, ретельним аналізом причин, на які як на поважні посилався позивач, не подавши протягом трирічного строку позову про визнання недійсним договору дарування, встановлено, що протягом жовтня 2009р. - жовтня 2012рр. у останнього не було беззаперечних перешкод для звернення з таким позовом до суду, оскільки в цей час він активно захищав свої права у інший спосіб, хворів особисто лише 23 дні за цей період, доказів про потребу його матері та тестя у цей період у постійному догляді не надав, а також, що такий догляд здійснював саме він.

Зважаючи на зазначене, колегія вважає, що суд, не дослідивши вказаних обставин, а обмежившись узагальненою вказівкою на важкі обставини у житті позивача, його хвороби та хвороби його близьких осіб, не впевнився в тому, що такі обставини в дійсності існували та перешкоджали позивачу звернутись до суду протягом строку позовної давності, чого не встановлено колегією в ході апеляційного розгляду справи.

Відтак, висновки суду про поважні причини пропуску строку позовної давності позивачем не ґрунтуються на досліджених матеріалах справи, а, навпаки, свідчать про те, що у період спливу трирічного строку позивач мав таку можливість, звертаючись до інших органів і суду з іншими заявами, скаргами та приймаючи особисту участь у їх вирішенні.

За викладених обставин, колегія визнає апеляційну скаргу ОСОБА_5 в оскаржуваній частині частково обґрунтованою - в частині пропуску позивачем строку позовної давності без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови в позові, тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню із ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Задовольняючи апеляційну скаргу відповідача та відмовляючи в задоволенні позову позивача, колегія у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо судових витрат, які в такому разі підлягають компенсації апелянту за рахунок позивача у сплаченій за подання апеляційної скарги сумі у розмірі 3 787, 80 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2018 року у цій справі скасувати в оскаржуваній частині щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3

В задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним відмови у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3 787 ( три тисячі сімсот вісімдесят сім) гривень 80 копійок.

В решті рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 січня 2019р.

Головуючий:

Судді: