Справа № 339/83/19
Провадження № 22-ц/4808/998/19
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду, ухвалене у складі судді Головенко О.С. 03 червня 2019 року в м. Болехів,

в с т а н о в и в :

19.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначив, що 25.04.2003 року він відчужив відповідачам частину належної йому на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,09 га з розташованими на ній житловим будинком, літньою кухнею, гаражем, стайнею, огорожею та воротами. На час продажу відчужена частина та частина, що залишилася у його власності, не були розмежовані, тобто не було встановлено меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), проте ним вздовж городу без проведення обмірів тимчасово натягнуто сітку, яка знаходиться і по даний час.

В червні 2016 року між ним та відповідачами почалися суперечки з приводу меж земельних ділянок, тоді ж він дізнався про наявність у них Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ № 829630 від 03.11.2010 року.

Зазначає, що при виготовленні вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачами безпідставно і незаконно змінено конфігурацію меж земельних ділянок, внаслідок чого зменшено площу його земельної ділянки, яка фактично становить 0,0747 га, замість 0,0799 га, а також до їх земельної ділянки віднесено криницю, яка йому належить і яку він не відчужував. З цього приводу він у 2016 році звертався до Болехівської міської ради, в результаті чого комісія міської ради рекомендувала відповідачці звернутися до проектної ліцензованої організації щодо необхідності зміни меж земельної ділянки, враховуючи місце розташування криниці позивача.

Посилаючись на те, що відповідачі чинять йому перешкоди по формуванню меж земельної ділянки площею 0,0799 га, яка залишилася у його власності після укладення договору купівлі-продажу, та не виконали рекомендації комісії міської ради, просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 015968 від 18 грудня 1998 року, шляхом повернення йому самовільно захопленої відповідачами частини земельної ділянки площею 0,0052 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідачів повернути йому самовільно захоплену земельну ділянку площею 0,0052 га шляхом зміни конфігурації меж між їхніми земельними ділянками.

Рішенням Болехівського міського суду від 03 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не подав доказів на обґрунтування позову та площа земельної ділянки відповідачів становить 0,09 га, що відповідає умовам договору купівлі-продажу. При відчуженні частини земельної ділянки в 2003 році відповідачами були встановлені її межі та такі узгоджені із суміжними землекористувачами, в тому числі з позивачем, який на межі встановив сітку, що узгоджується із схемою топографічно-геодезичного вишукування від 29.04.2017 року, де відображена ця огорожа, та актом комісії міської ради від 26.07.2016 року не встановлено факт захоплення земельної ділянки відповідачами.

Крім того, суд посилався на рішення Болехівського міського суду від 21.12.2016 року, яким відмовлено в задоволенні як первинного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні криницею шляхом скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯИ № 829630 від 03.11.2010 року та звільнення частини земельної ділянки, так і зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Болехівської міської ради 10 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 в частині скасування права власності на криницю та визнання за ними по 1/2 частці права власності на криницю, яка розміщена на їхній земельній ділянці, а також на рішення Болехівського міського суду від 21.02.2019 року, яким зобов`язано ОСОБА_1 звільнити частину земельної ділянки площею 0,0031 га по АДРЕСА_1 шляхом перенесення частини огорожі (металевих стовпчиків в кількості дев`яти штук та сітки довжиною 31 метр) на попереднє місце, встановивши їх на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 від точки «Б» до точки «В».

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що він не представив належних та допустимих доказів, які підтверджують факт знаходження його криниці на земельній ділянці відповідачів.

Зазначає, що згідно схеми земельних ділянок його земельна ділянка має меншу площу, оскільки відповідачі при виготовленні державного акту змінили конфігурацію земельної ділянки таким чином, що криниця знаходиться на їх земельній ділянці.

Також криниця не була предметом договору купівлі-продажу та вона вказана у його свідоцтві на право власності на нерухоме майно, що відповідає положенням Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 15.06.2005 року № 92 та Інструкції з обліку необоротних активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства від 17.07.200 року № 64. При цьому, будівля і криниця розглядаються як одна річ, утворюють одне ціле, як головна та приналежна річ, виходячи зі змісту ст. 186 ЦК України, оскільки криниця є приналежною річчю, тобто нерухомим майном, що призначене для обслуговування іншої речі та пов`язане з нею спільним призначенням.

Судом першої інстанції не враховано правової позиції щодо цілісності земельної ділянки із будівлею, яка висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2225цс16, відповідно до якої за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, закріплюється у статті 120 ЗК України, згідно якої при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Таким чином, земельна ділянка для обслуговування криниці повинна перебувати у його власності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують, що позивач не представив належних та допустимих доказів, які підтверджують факт самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки під цим терміном відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» розуміються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Також посилаються на те, що статтями 106-107 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Зазначають, що площа їх земельної ділянки не збільшилася, а відповідає площі на час відчуження. Письмовими доказами підтверджено, що при відчуженні частини земельної ділянки в 2003 році відповідачами були встановлені її межі та такі узгоджені із суміжними землекористувачами, в тому числі з позивачем, який на межі встановив сітку, а схемою топографічно-геодезичного вишукування від 29.04.2017 року, де відображена ця огорожа, підтверджується, що вона співпадає з погодженими позивачем межами.

Також зазначають, що відповідно до рішень Болехівського міського суду від 21.12.2016 року та від 21.02.2019 року спори щодо користування криницею, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та звільнення частини земельної ділянки розглядалися судами. Цими рішеннями встановлено правомірність користування ними земельною ділянкою, зобов`язано ОСОБА_1 звільнити частину земельної ділянки площею 0,0031 га, а також вказано, що позивач має право звернутися з позовом щодо встановлення сервітуту на користування криницею.

Просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Відповідачі та їх представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу на підставі рішення Болехівської міської ради від 29.09.1994 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1699 га в м. Болехів, Болехівської міської ради, що підтверджено копією Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку від 18 грудня 1998 року І-ІФ № 015968 (а.с. 7).

25.04.2003 року позивач відчужив відповідачам житловий цегляний будинок, житловою площею 39,4 кв. м. (л. А) з господарськими будівлями: літня кухня (л. Б), гараж (л. БІ), стайня (л. БІІ), огорожа №1, 2, ворота №3 та земельну ділянку площею 0,09 га для будівництва і обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 , про що між ними укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Долинської районної державної нотаріальної контори Дуткевич О.Я. та зареєстрований в реєстрі за № Д-234. Договір купівлі-продажу зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.07.2003 року за № 685820 (а.с.36).

Зі змісту договору купівлі-продажу від 25.04.2003 року вбачається, що відчужена земельна ділянка площею 0,09 га для будівництва і обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства належала позивачу на підставі Державного акта про право приватної власності на землю від 18 грудня 1998 року І-ІФ № 015968, а житловий цегляний будинок з господарськими будівлями - на підставі договору про надання земельної ділянки в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Долинською державною нотаріальною конторою 03.05.1977 р. № 1051, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ в реєстрову книгу № 10 за реєстровим № 1324.

На час укладення договору купівлі-продажу не було встановлено у визначеному законом порядку в натурі (на місцевості) межі частини земельної ділянки, що відчужується, натомість позивачем натягнуто сітку між земельними ділянками, яка знаходиться і по даний час. Дана обставина визнається сторонами та у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2003 року, виданого виконавчим комітетом Болехівської міської ради на підставі рішення від 30.04.2003 року, позивачу належить домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. А, 66,9 кв.м., вбиральні літ. Б, 1,3 кв.м., криниці 1, воріт 2, 3,5 кв.м., огорожі 2, 56,4 кв.м. (а.с. 10).

04.10.2010 року видано, а 03.11.2010 року зареєстровано Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯИ № 829630, відповідно до якого відповідачі на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2003 року є співвласниками земельної ділянки (по 1/2 частки у спільній власності), площею 0,0900 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) (а.с.37).

Як вбачається із Плану встановлення меж земельної ділянки відповідачів у графі «суміжники» межа Б-В міститься запис серії та номера паспорта позивача та його особистий підпис (а.с.11, 39).

Відповідно до Акта від 26.07.2016 року комісією розглянуто звернення позивача по встановленню меж з сусідкою ОСОБА_2 в її присутності та ОСОБА_3 . В ході розгляду звернення встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майно по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0.09 га із загальної площі 0.1699 га, що належала йому на праві приватної власності. Зі слів ОСОБА_2 , на час укладення договору земельні ділянки не були розмежовані та не встановлені межі в натурі. На час розгляду звернення земельні ділянки розмежовані огорожею з металічної сітки та металічних стовпчиків. На земельній ділянці площею 0,09 га гр. ОСОБА_2 розташована криниця, яка зазначена, як об`єкт майна у свідоцтві про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 . В кінці городу ОСОБА_2 є земельна ділянка площею 0.0030 га, яка є в її користуванні, але не входить у площу 0.09 га.

Комісією рекомендовано ОСОБА_2 звернутися до проектної ліцензованої організації щодо необхідності зміни меж земельної ділянки, враховуючи місце розташування криниці ОСОБА_1 на земельній ділянці, що є у її приватній власності, оскільки п. 12 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Також ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду у разі незгоди ОСОБА_2 змінити межі земельної ділянки, оскільки згідно п. 2 ст. 158 ЗК України виключно суди вирішують земельні спори з приводу користування земельним ділянками, що є у власності громадян та юридичних осіб (а.с.41).

Згідно плану території земельної ділянки, виконаного 11.10.2016 інженером-землевпорядником, земельна ділянка відповідачів має площу 0,09 га, земельна ділянка позивача - 0,0747 га, та наявна земельна ділянка площею 0,0026 га, яка не відноситься до земельних ділянок позивача та відповідачів. Також колодязь знаходиться на земельній ділянці відповідачів на відстані 0,68 м від земельної ділянки позивача (а.с. 8).

Рішенням Болехівського міського суду від 21.12.2016 року, яке відповідно до даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, набрало законної сили 04.01.2017, відмовлено у задоволенні первинного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Болехівської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯИ № 829630 від 03.11.2010р. та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Болехівської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності на нерухоме майно (а.с. 42-47).

Рішенням Болехівського міського суду від 21.02.2019 року, яке відповідно до даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, набрало законної сили 02.04.2019 року, задоволено позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належною їм земельною ділянкою згідно державного акта на право спільної сумісної власності серія ЯИ №829630 від 03.11.2010 по АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 поновити її попередній стан: звільнити частину земельної ділянки площею 0,0031 га по АДРЕСА_1 шляхом перенесення частини огорожі (металевих стовпчиків в кількості дев`яти штук та сітки довжиною 31 метр) на попереднє місце, встановивши їх на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 від точки «Б» до точки «В» (а.с. 48-56).

Відповідно до вимог статті 120 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно ст. 125 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Вимоги ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) визначали, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно редакції вказаної статті закону, чинній на момент видачі відповідачам Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯИ № 829630, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 вказаної статті право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

При цьому, згідно ст. 132 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі, нотаріально посвідчуються та повинні містити, зокрема, предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); зобов`язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 140 ЗК України однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку є відчуження земельної ділянки за рішенням власника.

Позивач, як власник земельної ділянки, у 2003 році реалізував своє право на відчуження її частини. При цьому, договір купівлі-продажу від 25.04.2003 року укладено з дотриманням вимог щодо предмета угоди про перехід права власності на земельну ділянку, а саме з визначенням місця її розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму. Відповідно з відчуженням земельної ділянки за рішенням позивача, як власника, припинилося його право власності на земельну ділянку площею 0,09 га.

Стаття 152 ЗК України визначає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» термін «самовільне зайняття земельної ділянки» вживається в такому значенні, як будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону

є правомірними.

Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 264 ЦПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно захопленої відповідачами частини земельної ділянки та зобов`язання відповідачів повернути самовільно захоплену земельну ділянку шляхом зміни конфігурації меж між земельними ділянками, про яке просить позивач, можливе виключно при доведенні фактичного використання відповідачами земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

З врахуванням того, що відповідачі набули свою земельну ділянку в порядку встановленому законом, є її співвласниками, та відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку її розмір відповідає розміру, визначеному у договорі купівлі-продажу, її межі погоджені позивачем та були визначені ним шляхом встановлення огорожі із металевої сітки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не подав доказів на підтвердження факту самовільного захоплення відповідачами 0,0052 га. земельної ділянки.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Також при вирішенні справи судом першої інстанції враховано, що відповідачі як співвласники земельної ділянки суміжної із земельною ділянкою позивача, зверталися до суду за захистом свого порушеного права власності на земельну ділянку. Рішенням суду усунуто перешкоди в користуванні належною їм земельною ділянкою та зобов`язано ОСОБА_1 поновити її попередній стан: звільнити частину земельної ділянки шляхом перенесення частини огорожі на попереднє місце, встановивши її на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 від точки «Б» до точки «В».

Посилання позивача на те, що згідно схеми земельних ділянок його земельна ділянка має меншу площу, оскільки відповідачі при виготовленні державного акта без його згоди змінили межі земельних ділянок, збільшивши розмір належної їм земельної ділянки не приймаються до уваги, оскільки відповідно до цієї ж схеми, земельна ділянка відповідачів має площу відповідно до умов договору купівлі-продажу від 25.04.2003 року.

Також помилковими є розрахунки позивача щодо площі належної йому земельної ділянки після укладення договору купівлі-продажу, а саме, що така становить 0,0799 га, що вбачається з плану території земельної ділянки, виконаного 11.10.2016 інженером-землевпорядником ОСОБА_4 , оскільки площа земельної ділянки, без врахування відчуженої частини площею 0,09 га, становить 0,0747 га та 0,0026 га.

Доводи апелянта щодо того, що йому відповідно до вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України належить право власності на земельну ділянку під криницею колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки за договором купівлі-продажу від 25.04.2003 року до нього не переходило право власності на споруду. Крім того, положення ст. 377 ЦК України набрали чинності з 01.01.2004 року, тобто після відчуження позивачем частини належної йому на праві приватної власності земельної ділянки та об`єктів нерухомого майна.

Крім того, свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на домоволодіння, в якому визначено, що воно складається в тому числі з криниці 1, видане 10.06.2003 року виконавчим комітетом Болехівської міської ради на підставі рішення від 30.04.2003 року, тобто після відчуження ним частини земельної ділянки.

Одночасно суд звертає увагу на те, що ст. 106 ЗК України визначає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

А як було зазначено вище, після укладення договору купівлі-продажу сторони погодили межі земельних ділянок, позивач сам встановив металеву сітку на межі і така межа існує по даний час.

Згідно ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Болехівського міського суду від 03 червня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.