Постанова

Іменем України

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа №640/386/17

провадження №61-4803св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКС»,

третя особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2018 року у складі судді Сенаторова В. М. та постанову Харківського апеляційного суду

від 17 січня 2019 року у складі колегії суддів Кіся П. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О. А. (далі - приватний нотаріус ХМНО Самощенко О. А., приватний нотаріус), товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕКС» (далі - ТОВ «АЛЕКС»), відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Харківській області, виконавча служба), в якому просив: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 25 червня 2009 року, яким за борговим зобов`язанням ОСОБА_1 звернуто стягнення на нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-1; 1-34 в житловому будинку літ «А-10», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ТОВ «Алекс» і за рахунок коштів, отриманих від реалізації якого, задовольнити вимоги стягувача ЗАТ «ОТП Банк» в сумі 1 574 644 грн.

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2010 року було задоволено позов ЗАТ «ОТП Банк» в повному обсязі і стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 солідарно заборгованість в сумі 1 742 795,50 грн. Вказане заочне рішення суду від 22 грудня 2010 року набрало законної сили.

В подальшому позивач звернувся до державної виконавчої служби і дізнався, що на виконанні ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області перебуває не заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова суду від 22 грудня 2010 року, а виконавчий напис нотаріуса від 25 червня 2009 року, про існування якого він не був обізнаний, а також дізнався, що відповідно до постанови старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Харківській області Сидоренко О. М. від 18 березня 2014 року було змінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторінг Україна» на підставі ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2014 року.

Позивач вважає, що виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О. А. 25 червня 2009 року не підлягає виконанню, оскільки при його вчиненні нотаріусом не були дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат», Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, а саме: документи, що підтверджували безспірність заборгованості у нотаріуса були відсутні, відповідні вимоги позивачу нотаріусом не направлялись, сума заборгованості перед відповідачем розрахована неправильно.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що надані нотаріусу документи підтверджували безспірність та дійсну суму боргу. Виконавчий напис вчинено відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час вчинення нотаріальної дії, та умов кредитного договору і договору іпотеки, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно встановлені обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судами не надано належної оцінки тим обставинам, що в оспорюваному виконавчому написі неправильно вказано дату (рік) укладання кредитного договору, та не враховано, що такі помилки були допущені і у додатку продажу кредитного портфелю, де вказано, що ПАТ «ОТП Банк» передає TOB «ОТП Факторинг Україна» кредитний договір від 22 лютого 2008 року на суму 193 852,58 доларів США, договір майнової поруки TOB «АЛЕКС» від 22 лютого 2008 року, договір фінансової поруки від 22 лютого 2008 року ОСОБА_5 . Разом з тим, копій вказаних договорів відповідач суду не надав.

Наявні у матеріалах справи договори поруки від 22 лютого 2008 року ОСОБА_5 та договір майнової поруки ТОВ «АЛЕКС» від 22 лютого 2008 року та кредитний договір від 22 лютого 2007 року ПАТ «ОТП Банк» не передавались до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Також, такі «помилки» наявні у виконавчому написі нотаріуса, який також посилається на неіснуючий кредитний договір від 22 лютого 2008 року.

Відповідно до оригіналу тексту вказаного кредитного договору його датою є 22 лютого 2007 року, а не 22 лютого 2008 року. При цьому, з моменту укладання кредитного договору, ні ПАТ «ОТП Банк», ні TOB «ОТП Факторинг Україна» не визнавали помилковою дату договору від 22 лютого 2007 року, а отже, вона є дійсною.

Судами взагалі не встановлені реквізити кредитного договору, на який посилається ТОВ «ОТП Факторинг» та нотаріус, які так і не були надані суду у якості доказів.

Так, відповідно до наданих позивачем до позовної заяви копій документів встановлено, що кредитний договір був укладений 22 лютого 2007 року з ОСОБА_1 на суму 200 000 доларів США, всі інші договори мають іншу дату - 22 лютого 2008 року.

Вказане протиріччя ТОВ «ОТП Факторинг» жодним чином не пояснено, і це має принципове значення, оскільки у всіх заявах та зверненнях відповідач посилається на кредитний договір від 22 лютого 2008 року, що суперечить наданим документам і тексту укладеного кредитного договору. Такі ж помилкові посилання здійснено і нотаріусом у тексті виконавчого напису.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 18 ЦК Українинотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом, станом на момент вчинення оспорюваної нотаріальної дії була Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2004 року (далі - Інструкція).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів.

Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року (редакції від 25 липня 2008 року, яка була чинною на час вчинення нотаріальної дії) передбачено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформація, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік № 1172), для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат»та Інструкції про вчинення нотаріальних дій.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний позивачем виконавчий напис вчинено з дотриманням вимог чинного законодавства та підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, за наведених позивачем позивачем підстав і обставин, відсутні.

Суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів установили, що при зверненні до нотаріуса про вчинення виконавчого напису ЗАТ «ОТП Банк» до заяви були долучені всі необхідні документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника, передбачені саме Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в тому числі оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору, за яким ТОВ «АЛЕКС» передано банку в іпотеку майно, на яке пропонувалось звернути стягнення, вимоги про усунення порушень, надіслані вказаному товариству і отримані ним.

Під час розгляду справи, позивач не надав доказів на підтвердження погашення або відсутності заборгованості на час вчинення виконавчого напису нотаріуса, не спростував безспірності заборгованості на момент вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, та не довів незаконність дій нотаріуса щодо вчинення цієї нотаріальної дії.

Установивши наведені обставини, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що за наведених вище умов у нотаріуса не було правових підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, ним дотримано процедуру вчинення виконавчого напису, а неправомірність його дій, на яку посилається у позові позивач, є недоведеною, спростовується встановленими у справі обставинами.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що у виконавчому написі нотаріусом здійснено посилання на неіснуючий кредитний договір від 22 лютого 2008 року, який позивачем не укладався, оскільки кредитний договір був укладений 22 лютого 2007 року з ОСОБА_1 на суму 200 000 доларів США, всі інші договори мають іншу дату - 22 лютого 2008 року. Вказані помилки, на думку позивача, є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, вказані доводи є аналогічними аргументам апеляційної скарги позивача, які у повній мірі перевірені і спростовані апеляційним судом, і з висновками якого погоджується Верховний Суд.

Апеляційний суд з`ясував, за яким саме кредитним договором видавався виконавчий напис, з приводу чого обґрунтовано виклав свої висновки у мотивувальній частині прийнятої ним постанови. Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував зміст кредитного договору та факт отримання ним 200 000 доларів США за цим договором, а також укладення в забезпечення цього зобов`язання іпотечних договорів з його сином ОСОБА_5 та ТОВ « АЛЕКС».

Посилання ОСОБА_1 на те, що він не укладав кредитний договір від 22 лютого 2008 року з ЗАТ «ОТП Банк» є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Під час апеляційного розгляду справи, перевіряючи аналогічні доводи позивача, суд апеляційної інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, встановив, що кредитний договір укладено між сторонами саме у 2008 році, і саме цей рік правильно зазначено у виконавчому написі нотаріуса, а посилання позивача на дату укладення договору - 22 лютого 2007 року є безпідставними і спростовуються змістом, як основного договору, так і договорами, укладеними в забезпечення цих кредитних зобов`язань.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів.

Вказані доводи касаційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо поданих на стадії касаційного провадження клопотань

В оцінці заявлених клопотань про зупинення виконання судових рішень, колегія суддів врахувала зміст цих рішень, зокрема, якими відмовлено у задоволенні позову та те, що вказані рішення не підлягають примусовому виконанню, а також предмет позову, характер спірних правовідносин, з урахуванням чого зробила висновок про відсутність підстав для їх задоволення на даній стадії касаційного розгляду справи.

Верховний Суд, здійснюючи касаційний перегляд судових рішень та залишаючи оскаржувані позивачем рішення без змін, не вирішив можливих наслідків розгляду справи по суті позовних вимог, а відтак і можливого виконання рішення суду чи ефективного захисту або поновлення прав чи інтересів, які, на думку позивача, є порушеними, у зв`язку з чим не вбачає підстав для розгляду заяв представника позивача про зупинення виконання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська