Дата документу 22.01.2019 Справа № 327/252/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
ЄУН 327/252/18Головуючий у 1-й інстанції Завіновська А.П.
Пр. № 22-ц/807/298/19Суддя-доповідач Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Крилоаої О.В.

суддів Кухаря С.В.

Полякова О.З.

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (нова назва АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом в якому просив стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.11.2007 року, яка станом на 31.03.2018 року становить 71919,99 грн., яка склалася із заборгованості за кредитом - 2654,86 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 61602,27 грн., заборгованості за пенею - 4000,00 грн., а також штрафу (фіксованої частини) - 250,00 грн., штрафу (процентної складової) - 3412,86 грн.

В обґрунтування позову Банк зазначив, що 06.11.2007 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 шляхом підписання заяви уклали договір № б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік (відсотки в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку складають між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у цій заяві.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_4 кредит, водночас відповідач порушив умови Договору і має прострочену заборгованість станом на 31.03.2018 року в сумі 71919,99 грн.

Відповідач в добровільному порядку не вжив заходів щодо погашення заборгованості, а тому Банк звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 89-105) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 шляхом підписання заяви уклали Договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000, 00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (відсотки в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

При цьому, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку складають між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у цій заяві (а.с. 37).

Відтак суд першої інстанції зробив висновок, що укладений між сторонами кредитний договір від 06.11.2007 року, по своїй суті є договором приєднання, відповідно до ст. 634 ЦК України.

З посиланням на ч. 1 статті 1054, 629, 530, 610 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами кредитний договір є обов'язковим для виконання сторонами у передбачений договором строк.

Прим цьому суд встановив порушення умов договору боржником, прострочення ним виконання зобов'язання, та обов'язок нести відповідальність перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

ОСОБА_4 станом на 31.03.2018 року має заборгованість по кредитному договору в загальній сумі 71 919, 99 грн., яка склалася із заборгованості за кредитом - 2 654, 86 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 61 602, 27 грн., а також штрафу (фіксованої частини) - 250, 00 грн., штрафу (процентної складової) - 3 412, 86 грн.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував, що 19.07.2018 року ОСОБА_4 подав до канцелярії суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності до вимог Банку, посилаючись на те, що останній платіж ним здійснено 18.12.2014 року, а Банк звернувся до суду лише у 2018 році. На підтвердження своїх доводів надав виписку по своєму картрахунку (а.с. 68, 69-77).

Ці обставини підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, що строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

З заяви позичальника вбачається, що строк дії картки встановлений до 10 місяця 2011 року Ш( а.с 8 зв.), проте з позовом до суду банк звернувся лише у травні 2018 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що картка перевипускалася не підтверджено жодними доказами ані на час розгляду справи судом першої інстанції, ані при апеляційному розгляді.

Навіть в апеляційній скарзі позивач не зазначає точну дату строку дії картки, зазначаючи про те, що вона була перевипущена в 2012 році та діяла «до 12/16, тобто до 31.12.15 року», що не є зрозумілим та логічним твердженням (а.с.91) .

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 19 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 січня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков