Дата документу 23.01.2019 Справа № 324/658/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/714/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кацаренко І.О.
Є.У.№ 324/659/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар Кулабухова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що з лютого 1997 по травень 2014 року сторони перебували у шлюбі, за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1, ринковою вартістю 75 345 грн., та автомобіль марки ВАЗ 21113 реєстраційний номер НОМЕР_3 2003 року випуску, ринковою вартістю 75 850, 94 грн.. Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, відповідач без її згоди продав автомобіль, а виручені від продажу кошти витратив на власні потребу, просила суд в порядку ст.ст.60-63, 69, 70 СК України визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку і стягнути з відповідача 37 925, 47 грн. грошової компенсації за належну їй частку автомобіля.

Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року прийнято відмову позивача ОСОБА_3 від позовних вимог про поділ житлового будинку, провадження у справі в частині поділу житлового будинку закрито на підставі ч.2 ст.256 ЦПК України.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію половини вартості автомобіля ВАЗ 21113 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 2003 року випуску в сумі 28 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач без згоди дружини розпорядився спірним автомобілем, який було придбано в період шлюбу за спільні кошти, виручені від продажу гроші витратив на власні потреби, а тому позивач як співвласник спірного майна має право отримати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_4 вказує, що судом порушені норми матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з нього грошову компенсацію на користь позивачки за належну їй частку у автомобілі, оскільки продаж автомобіля був здійснений ним у 2013 році до розірвання шлюбу, а виручені від продажу кошти були витрачені в інтересах сім'ї. Вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачкою не доведено відсутності її згоди на продаж автомобіля. Крім того, відповідач вважає, що суд допустився неповноти судового розгляду, оскільки не з'ясував, за яку суму було продано автомобіль, куди були витрачені виручені кошти, а також суд не врахував, що позивачем пропущено строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що про відчуження спірного автомобіля їй стало відомо під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції, оскільки відповідач фактично продовжує користуватися спірним автомобілем. Вартість автомобіля визначена судом за погодженням сторін. Вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін і ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 лютого 1997 року, який розірвано рішенням суду 12 травня 2014 року(а.с.8,9).

30 липня 2005 року за спільні кошти сторони придбали автомобіль ВАЗ 21113, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, який був зареєстрований на відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не заперечується відповідачем (а.с.14).

Ринкова вартість спірного автомобіля становить 75 850, 94 грн. (а.с.23), в суді першої інстанції сторони дійшли згоди щодо вартості автомобіля і визначили її у 56 000 грн.

З 8 січня 2013 року власником автомобіля значиться ОСОБА_5 - син відповідача від першого шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Державний реєстраційний номер автомобіля при цьому залишився незмінним (а.с.62).

Як вбачається із відповіді Територіального сервісного центру 2345 МВС в Запорізькій області, згідно бази даних «НАІС» перереєстрація вказаного транспортного засобу була здійснена 08 січня 2013 року на підставі довідки-рахунку (а.с.71).

Судом також встановлено, що після відчуження спірного автомобіля, відповідач фактично продовжував користуватися ним.

У суді першої інстанції відповідач не заперечував того факту, що позивачка не була обізнана про відчуження автомобіля, до органів МРЕВ вона не ходила, своєї письмової згоди на укладення правочину не надавала.

Виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, враховуючи інтереси кожної сторони, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст.61, 69-71 СК України в межах позовних вимог дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 28 000 грн. в рахунок компенсації 1/2 частки погодженої сторонами вартості автомобіля, яким відповідач розпорядився на власний розсуд без згоди своєї дружини.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не з'ясовано, за якою ціною було продано автомобіль і куди були витрачені виручені від продажу кошти, є неспроможними.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Зважаючи на те, що про факт продажу спірного автомобіля позивачка дізналася тільки в суді під час розгляду цієї справи, ринкова вартість автомобіля визначена судом за погодженням сторін, відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту використання коштів в інтересах сім'ї, відповідні доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Посилання відповідача на пропуск позивачкою строку позовної давності є також неспроможними. Шлюб між сторонами було розірвано у травні 2014 року, з відповідним позовом до суду позивачка звернулася у квітні 2017 року, про відчуження спірного автомобіля дізналася в процесі розгляду цієї справи 07 вересня 2017 року (а.с.61-63).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 листопада 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 24 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: