Провадження №22-ц/812/1478/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/6642/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Подзігун Галини Володимирівни в приміщенні цього суду 19 червня 2019 року о 16 годині 21 хвилин, повний текст якого складений 27 червня 2019 р., за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції у Миколаївській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції у Миколаївській області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що 14 серпня 2015 р. о 09 год. 15 хв. відповідач, керуючи автомобілем ЗАЗ СЛАВУТА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Миколаєві по вул. Велика Морська між вул. Лягіна та вул. Соборною, порушив підпункти 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, здійснив зіткнення з автомобілем HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував позивач. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Згідно звіту №088-08-15 від 20 серпня 2015 р. про незалежне автотоварознавче дослідження вартості матеріального збитку матеріальна шкода у зв`язку з пошкодженням автомобіля складає 21226 грн. 45 коп. Крім того, позивач зазначив, що страхова компанія, в якій відповідач проводив обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на день скоєння ДТП знаходилась в процесі ліквідації та її представництва в Миколаївській області вже були ліквідовані, що позбавило його можливості отримати грошову компенсацію в страховій компанії, в якій відповідач придбав страховий поліс. Тому позивач вважає, що відповідач, зобов`язаний відшкодовувати йому завдану матеріальну шкоду в повному обсязі. Також позивач зазначив, що у зв`язку із пошкодженням у ДТП належного йому майна, позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у його душевних стражданнях, він був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, щодо відновлення транспортного засобу, нести додаткові фінансові витрати, що призвело до порушення звичного життєвого укладу. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 10 000 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 21 226 грн. 45 коп., 10 000 грн. моральної шкоди та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 910 грн. 34 коп.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2018 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , 21 226 грн. 45 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп. на користь держави.

Рішення суду мотивовано тим, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ЗАЗ 110307, номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто», на підставі полісу АІ №6959355, за яким ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, складає 50 000 гривень, франшиза дорівнює 0% (а.с.142).

Проте, позивачу стало відомо, що ТОВ «Українська страхова компанія «Гарант-авто», на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 29 листопада 2017 р. по справі № 910/9445/16 про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, з 24 січня 2018 р. перебуває в стані припинення (а.с. 146-149). З метою отримання завданої внаслідок ДТП матеріальної шкоди позивач звернувся до суду для захисту своїх прав і скористався своїм правом відмовитися від вимоги до страховика. Обґрунтовуючи такий висновок суд послався на правовий висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 20 січня 2016 р. у справі № 6-2808 цс 15. За такого суд вважав, що є підстави для стягнення з відповідача доведений позивачем розмір матеріальної шкоди - 21 226 грн. 45 коп.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважав, що з врахуванням обставин справи, обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 гривень є достатнім та обґрунтованим.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 910 грн. 34 коп. суд зазначив наступне.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» положення ст. 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

Тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про покладання на ОСОБА_3 обов`язку з відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суперечить вимогам закону, оскільки на час дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто», на підставі полісу АІ №6959355, він виконав обов`язки, передбачені Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернувшись із заявою з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до страхової компанії, а тому за завдану позивачу шкоду має відповідати страховик. При цьому суд, пославшись на правовий висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 20 січня 2016 р. у справі № 6-2808 цс 15, не врахував, що Велика Палата Верховного Суду відступила від нього у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 55/18006/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Відзив мотивований тим, що відповідач намагається перекласти на позивача свою бездіяльність по відносинах зі своєю страховою компанією, оскільки повідомивши про дорожньо-транспортну пригоду і не отримавши відповідь від страхової компанії, він не оскаржив бездіяльність страховика. Позивач як учасник бойових дій не мусив мати полісу страхування цивільно-правової відповідальності. Позивач не має відношення до страховика, відповідальність має нести винуватець шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції у Миколаївській області просить апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись на те, що аргументи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для покладення на відповідача обов`язку із відшкодування шкоди є обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, власником транспортного засобу HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_5

14 серпня 2015 р., близько 09 год. 15 хв., в . Миколаєві на вул. Велика Морська, в районі будинку №65, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки ЗАЗ СЛАВУТА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та позивача ОСОБА_5 , який керував транспортним засобом марки HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 р. вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_3 , який не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340 грн. (а.с.120).

Згідно звіту про незалежне автотоварознавче дослідження вартості матеріального збитку заподіяного власникові колісного транспортного засобу №088/08-15 від 20 серпня 2015 р. розмір матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля HONDA ACCORD, реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, яка визначена як вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу, складає 21 226 грн. 45 коп.(а.с. 7-13).

Даних про те, що ОСОБА_5 отримав відшкодування збитків від їх заподіювача або страховика останнього у справі немає.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що має право вимагати відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди безпосередньо із заподіювача.

В силу ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Факт заподіяння шкоди майну позивача (автомобілю), винна поведінка відповідача (порушення правил дорожнього руху), яка знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням шкоди підтверджуються вказаною вище постановою Центрального районного суду м. Миколаєва про притягнення останнього до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення. Також ці обставини не заперечуються відповідачем в апеляційній скарзі.

За такого колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві майнової шкоди з вини відповідача.

Між тим, судом при вирішенні спору неповно встановлено характер спірних правовідносин, коло учасників цих правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню.

Так, разом із покладанням на винну особу обов`язку з відшкодування шкоди (ст. ст. 1166, 1188 ЦК України) правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону Закон № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додається також певний перелік документів, що підтверджують право на отримання страхового відшкодування.

Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 ст. 34 Закону № 1961-IV).

Як вбачається з наданого відповідачем в суді першої інстанції копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ №6959355 від 20 листопада 2014 р., цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки ЗАЗ СЛАВУТА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 на день дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль позивача було пошкоджено, була застрахована ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто». Строк дії полісу визначено до 19 листопада 2015 р., страхова сума (ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну) складає 50 000 грн., франшиза дорівнює 0%. (а.с.142).

За такого, дорожньо-транспортна пригода, що сталася 14 серпня 2015 р. за участю належного позивачеві транспортного засобу та застрахованого транспортного засобу марки ЗАЗ СЛАВУТА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є страховим випадком.

Учасники справи згідно з наведеними доказами мають декілька зобов`язань: деліктне зобов`язання між потерпілим та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем і страховиком (ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто») за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд першої інстанції вважав, що відповідальною особою за відшкодування збитків, завданих майну позивача, є безпосередньо завдавач шкоди - відповідач по справі.

Однак такий висновок суду є помилковим.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно наданої відповідачем копії повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 14 серпня 2015 р. ОСОБА_3 виконав покладений підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону№ 1961-IV обов`язок (а.с. 143).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб ТОВ «Українська страхова компанія «Гарант-авто», на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 29 листопада 2017 р. по справі № 910/9445/16 про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури з 24 січня 2018 р. перебуває в стані припинення (а.с. 146-149).

Як визначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15-ц викладені наступні правові висновки.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

З огляду на вказане колегія суддів, враховуючи також, що розмір майнової шкоди, на стягненні якої наполягає позивач, не перевищує визначені у договорі страхування межі страхового відшкодування, погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти стягнення з нього майнової шкоди, оскільки саме на страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування, покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування, яка перевищує розмір шкоди, завданої майну позивача.

Заінтересовані особи, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 48 ЦПК України).

Позивач - особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач - особа, котра за заявою позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорення права або охоронюваних законом інтересу позивача і безпосередньо на чиї права та інтереси може вплинути вирішення спору.

Вирішуючи спір, суд не звернув належної уваги на вказані обставини справи, а саме - на наявність укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто» договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20 листопада 2014 р., за яким була застрахована цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки ЗАЗ СЛАВУТА, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників і, як наслідок, в порушення вимог п. 3 ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 51 ЦПК України не роз`яснив позивачу права щодо пред`явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, зокрема до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто».

За такого висновок суду щодо задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди є помилковим без залучення до участі у справі усіх заінтересованих осіб.

Також відсутні підстави для задоволення позову про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України як складової відшкодування майнової шкоди.

Апеляційний суд з огляду на положення ст. 13, ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

Аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Стосовно обов`язку відповідача оскаржити бездіяльність страховика, то такі твердження не ґрунтуються на вимогах закону.

Посилання позивача на те, що правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 04 липня 2018 р. по справі № 755/18006/15-ц, стосуються різних за змістом правовідносин, ґрунтується на помилковому тлумаченні позивачем зазначеної правової позиції, яка стосується саме правомірності покладання на заподіювача шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за умови страхування останнім своєї цивільно-правової відповідальності.

Щодо вирішення судом вимог про відшкодування моральної шкоди.

В силу ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

Оскільки внаслідок ДТП та пошкодження власного автомобілю позивач переніс душевні хвилювання, який був учасником ДТП, та у зв`язку із позбавленням певних зручностей у житті, вимушений був вчиняти дії та нести витрати з приводу події, що потягло зміну у життєвих зв`язках та укладі, беручи до уваги тривалість бездіяльності відповідача, суд вірно дійшов висновку, що позивачу завдано моральну шкоду, компенсація якої підлягає стягненню у відповідності до ст.1167 ЦК України, у розмірі 2 000 грн.

Судом розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, визначений з урахуванням характеру та обсягу її страждань, обсягу та тривалості немайнових втрат.

Апеляційна скарга не містить аргументів вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи, що судом при вирішенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та стягнення 3 % річних неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушені положення процесуального закону, рішення суду в силу пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині з постановленням по справі нового судового рішення про відмову у вказаних позовних вимогах.

Для скасування рішення в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів не вбачає підстав.

В силу положень ст. 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено, необхідно провести перерозподіл судових витрат за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

ОСОБА_6 є учасником бойових дій (а.с. 6) і в силу положень п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях, а тому при зверненні з позовною заявою судовий збір не сплачував.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_3 судовий збір сплатив частково - 300 грн.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07 липня 2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зменшення розміру судового збору, відстрочено йому сплату судового збору в розмірі 1814 грн. 40 коп. до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

На час постановлення даного судового рішення апеляційним судом судовий збір не сплачений.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволені частково, рішення в частині вимог про відшкодування майнової шкоди скасовано з ухваленням нового судового рішення, у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди відмовлено, але залишено без змін рішення суду про відшкодування моральної шкоди, з відповідача в дохід держави слід стягнути 704 грн. 80 коп. за вирішення спору в суді першої інстанції, змінивши відповідно рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Також слід розподілити судові витрати в суді апеляційної інстанції.

У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та 3% річних, з відповідача з урахуванням сплачених 300 грн. судового збору при поданні апеляційної скарги слід стягнути 757 грн. 20 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2019 року скасувати в частині відшкодування матеріальної шкоди та 3% річних, постановити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції у Миколаївській області, про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Те ж рішення в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , в дохід держави 757 (сімсот п`ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

____________________________________________________

Повний текст постанови складений 03 вересня 2019 року