ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1682/18

Головуючий у першій інстанції - Бараненко С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1325/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та виділення у натурі частки із земельних ділянок,

місце ухвалення судового рішення - смт Козелець,

час проголошення рішення суду - 09 год. 06 хв.

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 9 вересня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на 11/25 частин земельної ділянки площею 0,06 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та на 11/25 частин земельної ділянки площею 0,2003 га, наданої для ведення підсобного сільського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , і виділити їй у натурі 11/25 частин зазначених земельних ділянок.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що рішенням апеляційного суду від 13 травня 2015 року житловий будинок по АДРЕСА_1 було визнано спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 Указаний житловий будинок розташований на двох земельних ділянках площею 0,06 га та 0,2003 га, які перебувають у власності відповідача на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку.

Зазначала, що набута нею у власність частка житлового будинку становить 11/25 частин, тому до неї має перейти право власності на відповідні частини земельних ділянок, на яких розташований будинок. У добровільному порядку вирішити даний спір відповідач не погоджується.

Рішенням від 30 серпня 2019 року Козелецький районний суд позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 11/25 частин земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :01:006:0222, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та на 11/25 частин земельної ділянки площею 0,2003 га, кадастровий номер :01:006:0174, цільове призначення для ведення підсобного сільського господарства, розташованих по АДРЕСА_1 .

Розподіл земельних ділянок здійснив відповідно до варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 4373/4374/18-24 від 15 травня 2019 року, а саме, ОСОБА_1 виділив 11/25 частин - земельну ділянку площею 140,0 кв. м, що складається: із земельної ділянки площею 90 кв.м, (під будинком, будівлями) та земельної ділянки площею 50 кв.м (прибудинкової території); та земельну ділянку площею 881 кв.м; ОСОБА_2 виділив 14/25 частин - земельну ділянку площею 460 кв.м, що складається: із земельної ділянки площею 183 кв.м (під будинком, будівлями) та земельної ділянки площею 277 кв.м (прибудинкової території); та земельну ділянку площею 1122 кв.м.

Відхилення від ідеальної частки співвласника 11/25 по земельній ділянці 600 кв.м складає: по площі на 124 кв.м менше, по вартості на 12 503 грн менше.

Стягнув зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 503 грн компенсації в рахунок зрівняння часток, 704,8 грн - у рахунок повернення сплаченого судового збору та 8 580 грн - у рахунок повернення коштів, сплачених за проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи рішення необґрунтованим та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту встановлення обставин, що мають значення для справи, просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що позивачем пропущений строк позовної давності, який відповідно до ст. 257 ЦК України становить три роки.

Скаржник зазначає, що рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року житловий будинок був визнаний спільною сумісною власністю та виділено у власність позивачці 11/25 частин будинку, а йому - 14/25 частин, проте з позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 25 травня 2018 року, тобто після спливу трьох років.

Указує, що позивачем не надано доказів (правовстановлюючих документів) на підтвердження того, що вона дійсно є власником 11/25 частин житлового будинку. Крім того вона ніколи не була зареєстрована у даному приміщенні.

Наголошую на тому, що суд, всупереч приписів ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 11/25 частин земельних ділянок, змінив цільове призначення земельної ділянки площею 0,2 га, яка надавалась для ведення особистого селянського господарства, а не для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Звертає увагу й на ту обставину, що визнання за ОСОБА_1 права власності на 11/25 частин земельної ділянки неможливе, враховуючи положення ст.ст. 81, 116 ЗК України, відповідно до яких окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям під час шлюбу, а про одержану громадянином земельну ділянку із земель запасу. Крім цього суд не правильно визначив правовий статус земельної ділянки площею 0,2 га, указавши у рішенні її неправильне цільове призначення.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності сторін і розташований на двох земельних ділянках, власником яких відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки є ОСОБА_2 . Оскільки набута позивачем у власність частина житлового будинку становить 11/25 часток, у відповідності до ст.ст. 364, 367, ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч. 1 ст. 120 ЗК України, до неї має перейти право власності на відповідні частини земельних ділянок, на яких розташований будинок.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 грудня 2007 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Козелецької селищної ради у сел. Козелець (а.с. 12).

На підставі іншого державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 серпня 2011 року відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням від 15 квітня 2014 року Козелецький районний суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю подружжя в натурі, та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Установив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 09 березня 2006 року по 14 грудня 2007 року включно. У решті позовних вимог відмовив (а.с. 6-7).

Рішенням від 13 травня 2015 року Апеляційний суд Чернігівської області рішення Козелецького районного суду від 15 квітня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову скасував, а позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Виділив у власність позивача відповідні приміщення та господарські споруди на загальну суму 111 772 грн, що становить 11/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями. Виділив у власність ОСОБА_2 відповідні приміщення та господарськи споруди на загальну суму 142 646 грн, що становить 14/25 частин житлового будинку. Стягнув з ОСОБА_1 на користь відповідача за отримання надлишку при розподілі будинку з надвірними будівлями компенсацію у розмірі 4 977,5 грн. У задоволенні вимог про поділ земельної ділянки і встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовив. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін (а.с. 8).

За висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 4373/4374/18-24 від 15 травня 2019 року на розгляд суду запропоновані два технічно можливих варіанта розподілу земельних ділянок площею 0,06 га та 0,2003 га згідно з частинами позивача і відповідача у домоволодінні та з урахуванням можливості відокремленого користування частинами житлового будинку та господарськими будівлями і спорудами (а.с. 123-136).

Відповідно до додатку № 1 до висновку судової земельно-технічної експертизи № 4373/4374/18-24 від 15 травня 2019 року, враховуючи планувальне розташування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, щільність їх забудови, частки співвласників, розподіл земельної ділянки площею 600 кв. м згідно з ідеальними долями 11/25 та 14/25 неможливий. Можливим є варіант розподілу з відхиленням від ідеальних часток співвласників, відповідно до якого одному співвласнику виділяється земельна ділянка площею 140 кв. м, що становить 6/25 частин ділянки, а іншому - земельна ділянка площею 460 кв. м, що становить 19/25 частин ділянки.

Звернувшись з позовом про визнання права власності та виділення у натурі частки із земельних ділянок, ОСОБА_1 зазначала, що має право на 11/25 частин земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , оскільки є власником 11/25 частин житлового будинку, який розташований на землі відповідача.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень ст.ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено і у ч. 3 ст. 88 ЗК України.

За змістом ч. 3 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є земельна ділянка, набути нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної або комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Аналізуючи наведені норми та письмові докази, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону з огляну на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку є власником двох земельних ділянок: площею 0,20 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (державний акт виданий 17 грудня 2007 року) та площею 0,0600 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (державний акт виданий 04 серпня 2011 року).

Рішенням Козелецького районного суду від 15 квітня 2014 року був встановлений факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 09 березня 2006 року по 14 грудня 2007 року включно. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 13 травня 2015 року рішення районного суду в цій частині залишено без змін. Указаним рішенням апеляційної інстанції житловий будинок по АДРЕСА_1 був визнаний спільною сумісною власністю сторін у справі та було виділено у власність ОСОБА_1 11/25 частин домогосподарства, а ОСОБА_2 - 14/25 частин.

Позивач, пред`являючи позов, посилалась на положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України та зазначала про необхідність розподілу спірних ділянок з урахуванням того, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення пропорційно до часток осіб у праві власності будинку або споруди.

Разом з тим, з державних актів на право власності на землю та експертного висновку вбачається, що належні сторонам житловий будинок та господарські споруди розташовані лише на земельній ділянці розміром 600 кв. м. Земельна ділянка розміром 0,2 га є суміжною із нею, має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (за державним актом) та отримана відповідачем внаслідок приватизації. Отже, ця ділянка не може бути розподілена з посиланнями на ст. 120 ЗК України, оскільки будинок та господарські споруди на ній не розміщені.

Беручи до уваги положення ст.ст. 60, 70 СК України, якими визначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, земельна ділянка площею 0,2 га не являється і об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки відповідач набув право власності на цю ділянку внаслідок приватизації 17 грудня 2007 року, тобто вже після встановлення судом факту його проживання із ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив у рішенні, що житловий будинок з господарськими спорудами розташований на двох земельних ділянках і помилково виділив частину земельної ділянки розміром 0,2 га ОСОБА_1 з посиланнями на ст. 120 ЗК України.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про виділ у натурі часток із земельної ділянки площею 0,06 га колегія суддів враховує наступне.

З метою сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи апеляційним судом, у відповідності до ч. 2 ст. 239 ЦПК України, у судове засідання викликався експерт, що проводив експертизу за дорученням суду, з метою роз`яснення наданого висновку. У судовому засіданні експерт, ураховуючи планувальне розташування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, щільність їх забудови, частки співвласників, указав про неможливість розподілу земельної ділянки площею 600 кв.м згідно з ідеальними частками 11/25 та 14/25, та надав суду письмовий висновок про два можливі варіанти розподілу даної земельної ділянки (а.с. 208-209).

Так, відповідно до варіанту 1 першому співвласнику, що має 11/25 частин будинку, можливо виділити земельну ділянку площею 140 кв.м, що становить 6/25 частин, та складається із земельної ділянки площею 90 кв.м (під будинком, будівлями) та земельної ділянки площею 50 кв.м (прибудинкової території); другому співвласнику, що має 14/25 частин, можливо виділити земельну ділянку площею 460 кв.м, що становить 19/25 частин та складається із земельної ділянки площею 183 кв.м (під будинком, будівлями) та земельної ділянки площею 277 кв.м (прибудинкової території).

Відхилення від ідеальної частки співвласника 11/25 часток по земельній ділянці 600 кв.м складає: по площі - на 124 кв.м менше, по вартості - на 12 503 грн менше. Відхилення від ідеальної частки співвласника 14/25 часток по земельній ділянці 600 кв.м складає: по площі - на 124 кв.м більше, по вартості - на 12 503 грн більше.

Суд першої інстанції, здійснюючи розподіл земельної ділянки розміром 600 кв. м та визначаючи частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не звернув увагу на те, що експерт не провів розподіл цієї землі відповідно до ідеальних часток у власності сторін, констатував про відхилення від ідеальної частки співвласників, через що визначив розмір компенсації до стягнення, і помилково визнав за кожною із сторін право власності відповідно за ОСОБА_1 - на 11/25 часток, за ОСОБА_2 - на 14/25 часток, при цьому стягнувши з відповідача компенсацію за відхилення від ідеальних часток. Відтак рішення суду в частині визначеного розміру часток розподіленої земельної ділянки площею 0,06 га слід змінити, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 6/25 частин земельної ділянки, а за ОСОБА_2 - на 19/25 частин земельної ділянки. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін, оскільки сам варіант розподілу земельної ділянки не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування до спірних відносин строків позовної давності відхиляються, оскільки позивач просить виділити їй в натурі земельну ділянку, яка фактично їй належить відповідно до частки у праві власності на будинок.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 було сплачено 704,8 грн судового збору, а за проведення судової земельно-технічної експертизи в суді першої інстанції - 8 580 грн (а.с. 1, 86).

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про виділ в натурі часток із земельної ділянки площею 0,2003 га та відмовляє у задоволенні таких вимог, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених скаржником, а саме, зменшити розмір судового збору, стягнутого за рішенням районного суду зі ОСОБА_2 на користь позивача, з 704,8 грн до 352,4 грн, а також витрат, пов`язаних з проведенням експертизи - з 8 580 грн до 4 290 грн. Крім цього, оскільки апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_2 , на його користь з ОСОБА_1 належить стягнути 528,6 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2019 року в частині вирішених вимог про виділ в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 часток із земельної ділянки площею 0,2003 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0174, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства - скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення в частині визначеного судом розміру часток розподіленої земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:006:0222, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та судових витрат - змінити, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 6/25 частин земельної ділянки, а за ОСОБА_2 - на 19/25 частин земельної ділянки та зменшивши розмір судового збору, стягнутого за рішенням суду першої інстанції, зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 704,8 грн до 352,4 грн і витрат, пов`язаних з проведенням експертизи - з 8580 грн до 4290 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 528,6 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуюча: Судді: