Справа № 143/421/18
Провадження № 22-ц/801/1559/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 рокуСправа № 143/421/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 21 травня 2018 року у м. Погребищі суддею цього суду ОСОБА_4 , дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області про встановлення факту родинних відносин, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_5 та після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки (паю). Позивач спадщину після смерті матері фактично прийняв, оскільки відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в шестимісячний строк після смерті спадкодавця вступив у володіння спадковим майном, взяв у користування предмети домашнього вжитку. До нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини не подавав.

Сертифікат про право на земельну частку (пай) спадкодавцем за невстановлених обставин було втрачено, про що зроблено оголошення в газету «Колос» за № 16 від 28 лютого 2018 року.

Крім того, позивач зазначив, що для оформлення спадкових прав після смерті його матері необхідно встановити родинні зв`язки між ними, проте документи, які б підтверджували зміну матір`ю прізвища з ОСОБА_5 на ОСОБА_5 відсутні, а причини зміни йому не відомі.

Пославшись на викладене та на те, що суд, вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт породжує безпосередньо юридичні наслідки, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що він дійсно є рідним сином ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ним в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) розміром 3,36 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала в колективній власності КСП ім. Шевченка с. Очеретня Погребищенського району Вінницької області, право на яку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0165732 , виданого Погребищенською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 24 вересня 1996 року № 217, належало спадкодавцю ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 травня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю, встановлено факт, що ОСОБА_1 дійсно є рідним сином ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Очеретня Погребищенського району Вінницької області, визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), яка за життя належала ОСОБА_5 .

Не погодившись із ухваленим рішенням, особи, які не брали участі у справі, але щодо яких суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Частиною 1 ст. 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 7).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Очеретня Погребищенського району Вінницької області, про що 03 листопада 2001 року складено відповідний актовий запис № 27 (а. с. 8).

26 грудня 2017 року Очеретнянською сільською радою Погребищенського району Вінницької області видана довідка № 742 про те, що ОСОБА_5 , 1954 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на момент своєї смерті була зареєстрована та проживала на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно являлась матір`ю ОСОБА_1 , 1972 року народження (а. с. 12).

27 грудня 2017 року Очеретнянською сільською радою Погребищенського району Вінницької області видана довідка № 741 про те, що згідно по господарських книг ОСОБА_5 , 1954 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент своєї смерті дійсно була зареєстрована та проживала на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11).

У газеті «Колос» зроблено оголошення про те, що сертифікат на право власності на земельну частку (пай) серія ВН № 0165732 , виданий на ім`я ОСОБА_5 , вважати недійсним (а. с. 9).

Згідно з довідки Відділу у Погребищенському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № Г-52/0-0.32-69/143-18 від 22 лютого 2018 року сертифікат серії ВН № 0165732 на право на земельну частку (пай) розміром 3, 36 в умовних кадастрових гектарах із земель колективної власності КСП ім. Шевченка села Очеретня Погребищенського району виданий члену господарства ОСОБА_5 , мешканці с. Очеретня Погребищенського району Вінницької області, відповідно до розпорядження Погребищенської РДА від 24 вересня 1996 року № 282. Довідка видана для переоформлення прав на земельну частку (пай) на підставі заяви ОСОБА_1 (а. с. 10).

З долучених до апеляційної скарги документів вбачаються такі обставини.

19 листопада 1996 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області ОСОБА_5 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ВН № 0165732 як громадянину України - члену колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Шевченка села Очеретня Погребищенського району Вінницької області, на підставі рішення Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області від 24 вересня 1996 року № 217, у тому що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка розміром 3,36 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а. с. 49).

Згідно з заповітом, посвідченим 08 жовтня 2001 року Очеретнянською сільською радою Погребищенського району Вінницької області за реєстровим № 74, ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що за законом належить їй заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в тому числі сертифікат на земельну частку (пай) серія ВН № 0165732 , виданий Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області 19 листопада 1996 року (а. с. 46).

20 грудня 2018 року Погребищенською державною нотаріальною конторою до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 63530543 ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54564073 від 20 грудня 2018 року (а. с. 50).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2018 року, державний нотаріус Погребищенської державної нотаріальної контори посвідчив, що на підставі заповіту, посвідченого 08 жовтня 2001 року Очеретнянською сільською радою Погребищенського району Вінницької області за реєстровим № 74, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частки. Спадщина, на яке видано це свідоцтво складається з права на земельну частку (пай), яке перебуває в колективній власності КСП ім. Шевченка села Очеретня Погребищенського району Вінницької області, 3,36 га в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), належного померлій на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серія ВН № 0165732 , виданого Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області 19 листопада 1996 року, відповідно до її рішення від 24 вересня 1996 року за № 217, зареєстрованого 21 грудня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) № 282 (а. с. 45).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що судом беззаперечно доведено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 , між ними встановлено факт родинних відносин, спадщину фактично прийняв, вступивши в володіння спадковим майном та взявши в своє користування предмети домашнього вжитку, тому з метою захисту майнових прав позивача, необхідно визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 3,36 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Шевченка села Очеретня Погребищенського району Вінницької області.

Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх неповно з`ясувавши обставини справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

У пункті 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, передбачені ст. 143 ЦПК України, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Відповідно до абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Однак на порушення вказаних норм процесуального права, а також зазначених роз`яснень, суд першої інстанції не вирішив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; не з`ясував, які фізичні особи можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, зокрема, не встановив наявність чи відсутність інших спадкоємців; не встановив вчинення позивачем дій, що свідчать про прийняття спадщини; не застосував до спірних правовідносин та не навів у мотивувальній частині у повній мірі норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтями 525, 526 ЦК УРСР 1963 року перебачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Положеннями ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до п. п. 4.9 - 4.12 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків . Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові цього суду від 18 червня 2018 року, прийнятій у справі № 182/8267/14-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що встановити зазначені юридичні факти позивач просив у зв`язку із неможливістю оформлення спадкового майна після смерті його матері та з необхідністю реалізації ним права на спадкування. Разом із тим, відповідних доказів звернення до нотаріуса з метою реалізації свого права на спадкування та прийнятого з цього приводу рішення нотаріуса, він не надав, а суд першої інстанції цих обставин не з`ясував.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував та не застосував до спірних правовідносин, не визначився з предметом та підставами позову, а також з нормами матеріального права, які їх регулюють, зокрема, не з`ясував чи була заведена спадкова справа до майна померлої, не встановив коло спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , не дослідив в управління та володіння яким саме спадковим майном вступив позивач, чи звертався він до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину та чи отримував відмову у видачі такого.

Крім того, суд, апеляційний суд звертає увагу, що як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

З огляду на викладене, позивач в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами тих обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, і пред`являючи до суду цей позов, відповідачем зазначив лише сільську раду, в той час як заявлені ним вимоги стосуються та можуть стосуватися прав інших осіб.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції знехтував вимогами процесуального закону щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, формально провів розгляд справи, не встановивши обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 травня 2018 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви залишити за ним.

Апелянтами за подачу апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 3171,60 грн., тому з позивача на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 необхідно стягнути цю суму судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити, рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 травня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_5 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_6 ) 3171 грн 60 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 03 вересня 2019 року.