Справа № 573/2158/18
Номер провадження 2/573/41/19
25 січня 2019 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:
головуючої судді Терещенко О.І.,
з участю секретаря Кислої Ю.М.,
розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Білопільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
27 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить будинок №41 по вул. Новоселівка (колишня вул. Щорса) в м. Білопіллі Сумської області. У вказаному будинку зареєстровані її чоловік ОСОБА_5, доньки ОСОБА_6, ОСОБА_6, а також її сестра ОСОБА_2 та діти останньої, а її племінники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відповідачі фактично не проживають та не користуються комунальними послугами у будинку з 2014 року. Реєстрація в будинку останніх порушує права позивача, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач звернулася з даним позовом до суду та просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в її будинку.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти постановлення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання також не з'явилися, причин свого неприбуття суду не повідомили, хоча належним чином були сповіщені про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.
Представник органу опіки та піклування Білопільської міської ради в судове засідання також не з'явився, причин свого неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою позивача та за наявними в справі доказами.
Повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить будинок №41 по вул. Новоселівка (колишня Щорса) в м. Білопіллі Сумської області, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 07 лютого 2012 року, витягом з Державного реєстру правочинів, реєстраційним посвідченням на житловий будинок, виданим філіалом «БГВД у складі КП «СМБТІ», записаним в реєстрову книгу №39 за реєстровим номером 4432 від 16 лютого 2012 року, а також витягом про державну реєстрацію прав№33200428 від 16 лютого 2012 року (а. с. 8-11).
У належному позивачу на праві власності будинку зареєстровані серед інших її сестра ОСОБА_2, а також діти останньої, а її племінники ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідачі по справі, що підтверджується копією будинкової книги, довідкою служби з державної реєстрації прав Білопільської міської ради Сумської області від 29 листопада 2018 року №574 (а. с. 12-18, 23).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Білопільської міської ради Сумської області від 01 листопада 2018 року відповідачі за адресою: м. Білопілля, вул. Новоселівка, 41 зареєстровані, але не проживають з 2014 року (а.с. 19).
Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Білопільської міської ради від 23 січня 2019 року, яке затверджене рішенням виконавчого комітету Білопільської міської ради від 23 січня 2019 року, орган опіки та піклування надав згоду на визнання неповнолітнього відповідача ОСОБА_3, 31.07.2003 року народждення, оскільки останній на даний час постійно мешкає і зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 47, 48).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).
У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 хоча і є сестрою та племінниками позивача відповідно, але не є власниками або наймачами будинку, який належить на праві власності позивачу, в будинку не проживають з 2014 року.
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному будинку понад один рік, їх особистих речей в будинку немає, а тому ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Новоселівка (колишня вул. Щорса), буд. 41.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь позивача слід стягнути по 1057,20 грн. понесених та документально підтверджених судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування будинком №41 по вулиці Новоселівка (колишня вул. Щорса) в місті Білопіллі Сумської області.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування будинком №41 по вулиці Новоселівка (колишня вул. Щорса) в місті Білопіллі Сумської області.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування будинком №41 по вулиці Новоселівка (колишня вул. Щорса) в місті Білопіллі Сумської області.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1057 грн. 20 коп. з кожної.
Письмова заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачами до Білопільського районного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем та третьої особою протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене позивачем до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя