Провадження 2/522/3330/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд в складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

За участю секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання частки у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

До суду 07.12.2017 року надійшов позов ОСОБА_1, пред'явлений до Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, за яким вона просила припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та виділити у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, із спільної сумісної власності на праві спільної часткової власності по 1/4 частині квартирі АДРЕСА_1, одноразово визнав за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування, яка виникла після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В обґрунтування позову зазначила вони на підставі договору міни нерухомого майна № 95/0272 від 02 лютого 1995 року, укладеного в Одеській універсальній біржі «GIP» між ними та ОСОБА_6, і зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, придбали у спільну сумісну власність квартиру загальною площею 51,4 кв. м., яка складається з двох кімнат, житловою площею 36,2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Даний договір був зареєстрований 10 лютого 1995 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації під № 1048 стр. 2 кн. 89 дод.. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2009 року договір міни нерухомого майна № 95/0272 від 02 лютого 1995 року визнаний дійсним. ІНФОРМАЦІЯ_2 року її мати - ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина у розмірі 1/4 частки квартири АДРЕСА_3. У встановлений законом строк вона, як спадкоємець першої черги, звернулась до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5. ЇЇ брат - ОСОБА_2 відмовився від спадщини на її користь. Проте 11 квітня 2015 року державний нотаріус Першої одеської нотаріальної контори Н.В. Гуляєва відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що ця квартира знаходиться у них у спільній сумісній власності і частки кожного не визначені, чому вона і вимушена була звернутися до суду із дійсним позовом, оскільки вона не має можливості реалізувати свої права як співвласник і спадкоємець.

Відповідно до відомостей про автоматичний розподіл між суддями по даному цивільному провадженні була призначена суддя ОСОБА_8., яка 08.12.2017 року постановила ухвалу про відкриття провадження у справі.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 року №1093/0/15-18 про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв'язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_8. ОСОБА_9., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 12.06.2018 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні.

08.10.2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси підготовче засідання було закрито та справа призначена до судового розгляду.

08.11.2018 року розгляд справи був відкладений на 21.11.2018 року у зв'язку з першою неявкою сторони відповідача.

21.11.2018 року суд протокольно задовольнив клопотання позивачки та залучив в якості співвідповідачів на підставі ч. 3 ст. 51 ЦПК України ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Розгляд справи був відкладений на 24.01.2019 року.

У судове засідання 24.0.2019 року позивачка не з'явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином. Від позивачки до суду надійшла заява, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності.

Представник відповідача Одеської міської ради у судові засідання, призначені на 08 жовтня 2018 року, на 08 листопада 2018 року, на 21 листопада 2018 року, на 24 січня 2019 року, не з'явився, про дату та час судових засідань був повідомлений належним чином. Відзиву на позов до суду не надав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання 24.01.2019 року не з'явились, надали заяви, згідно яких позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення, просили розглядати справу за їх відсутності (а.с.75, 76).

Відповідно до ч. 4ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 28.01.2019 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачка, її мати - ОСОБА_5, її брат - ОСОБА_2 та її син - ОСОБА_3, на підставі договору міни нерухомого майна № 95/0272 від 02 лютого 1995 року, укладеного в Одеській універсальній біржі «GIP» між ними та ОСОБА_6 і зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, придбали у спільну сумісну власність квартиру загальною площею 51,4 кв. м., яка складається з двох кімнат, житловою площею 36,2 кв. м., а також коридору, туалету, ванної кімнати та кухні і яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Даний договір був зареєстрований 10 лютого 1995 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації під № 1048 стр.2 кн. 89 дод..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2009 року (справа №2-9743/09) договір міни нерухомого майна № 95/0272 від 02 лютого 1995 року визнаний дійсним.

На ім'я позивачки КП «БТІ» ОМР 21.01.2014 року було виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру, копія якого долучена до матеріалів справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивачки - ОСОБА_5, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 21.12.2013 року.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у розмірі 1/4 частки квартири АДРЕСА_3.

Із копії спадкової справи №320/2014, відкритої 21.10.2014 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5, убачається, що у встановлений законом строк (21.10.2014 року) позивачка звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 (а.с.36). Її брат - ОСОБА_2 відмовився від спадщини на мою користь.

Інших спадкоємців а ні за законом, а ні за заповітом судом не встановлено.

Проте, 11 квітня 2015 року державний нотаріус Першої одеської нотаріальної контори Н.В. Гуляєва винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що ця квартира знаходиться у спільній сумісній власності і частки кожного не визначені (а.с.49).

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1267 ч.1 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364цього Кодексу.

Згідно ст. 372 ч.2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстровано за позивачкою, її матір'ю - ОСОБА_5, її братом - ОСОБА_2 та сином позивачки - ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Отже, на підставі ст.372 ч.2 ЦК України, суд вважає, що після смерті матері позивачки - ОСОБА_5 відкрилася спадщина саме на 1/4 частину спірної квартири, оскільки іншої домовленості між власниками квартири не було встановлено.

Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, оскільки законом встановлено, що у разі виділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, із урахуванням визнання відповідачами позовних вимог ОСОБА_1, суд вважає за можливе право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинити та виділити у власність кожному по 1/4 частині квартирі АДРЕСА_1.

Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачка була донькою померлої і спадкоємцем першої черги, мешкає у спірній квартирі, фактично прийняла спадщину, оскільки звернулась до приватного нотаріуса в установлений строк, була у встановленому Законом порядку зареєстрована у ній, набула право власності на 1/4 частину квартири, власником якої була померла ОСОБА_5.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 4, 5 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається.

У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таким чином суд вважає, що позивачка позбавлена з урахуванням викладених причин розпорядитися належним їй майном, таким чином цей спір підлягає розгляду судом, а за результатами такого розгляду встановлено, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 41 Конституції України, ст.ст..15, 16, 316, 317, 321, 355-358, 368, 370, 372, 1220, 1258, 1261, 1268-1270, 1274 ЦК України, ст. ст. 2, 12, 13 , 76-80, 81, 89, 141, 206, 209-210, 223, 247, 263-265, 268, 353-354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_5) - задовольнити.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинити.

Виділити у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, із спільної сумісної власності на праві спільної часткової власності по 1/4 частині квартирі АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_5) право власності на 1/4 частину квартири № АДРЕСА_6 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 28.01.2019 року.

Суддя Л.В. Домусчі