Справа № 159/5336/18 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/830/19 Категорія: 48 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

секретар судового засідання Савчук О.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Позов мотивує тим, що зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Дану частину будинку позивач та відповідач придбали за спільні сімейні кошти в 2007 році. 07.10.2009 року шлюб між ними було розірвано, але вони продовжували проживати спільно однією сім`єю, вели спільне господарство спільно виховували доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 року у позивача та відповідача народився син - ОСОБА_5 . В кінці вересня 2018 року, повертаючись з роботи додому, виявив, що відповідач виставила його речі на подвір`я, повідомивши, що вона є власником даної частини будинку і він не має права там проживати. Одночасно з цим, відповідачка змінила вхідні замки на дверях, продовжує не пускати його в цей дім. На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання та вимушений постійно переходити від одних знайомих до інших.

Просив зобов`язати відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ним - ОСОБА_3 житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення його до даного будинку та передачі йому ключів від нього.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2019 року позов у даній справі задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні житлом ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 до даного будинку та передачі йому ключів від нього.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. В будинку АДРЕСА_1 позивач не зареєстрований і не має права там проживати, це є новостворений будинок, який утворився в результаті поділу в натурі будинку № 28 . Висновок суду про те, що позивач є співвласником спірного будинку грунтується на недоведених обставинах, які суд вважав встановленими. Даний будинок придбаний під час шлюбу, однак шлюб між нею та позивачем розірвано в 2009 році, а він з позовом про поділ майна подружжя не звертався і пропустив строк позовної давності, а тому не може вважатися співвласником будинку, до якого просить його вселити. При укладенні договору про поділ нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які були співвласниками будинку, нотаріус згоду ОСОБА_3 не вимагав, оскільки позивач співвласником будинку не є. Крім того, в ухвалі Волинського апеляційного суду від 23.04.2019 року в справі за позовом ОСОБА_6 до Зеленської сільської ради Ковельського району, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , Зеленської сільської ради Ковельського району про визнання права власності на майно закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - позивача у даній справі, оскільки питання про права та інтереси ОСОБА_3 , як співвласника спірного будинку, яким він себе вважає, не вирішувалися, що доводить те, що права власності на будинок, в який хоче вселитися, він не набув.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає в повному об`ємі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив того, що відповідач, відмовляючись надати позивачу ключі від вхідних дверей, створює перешкоди у користуванні належною йому на праві власності частиною будинку АДРЕСА_1 .

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований та фактично проживав до вересня місяця 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 з 01.06.2007 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 19.07.2017 року № 0717- та не оспорюється відповідачем.

Згідно договору купівлі-продажу 52/100 частин житлового будинку від 23 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області, Мороз Л.К., за реєстровим номером 826, за адресою: АДРЕСА_1 , вказана частина житлового будинку придбана за спільні кошти позивача та відповідача у спільну сумісну власність подружжя.

07 жовтня 2009 року шлюб між позивачем, ОСОБА_3 , та відповідачем, ОСОБА_1 , розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 70 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Після припинення шлюбних відносин, позивач ОСОБА_3 продовжував проживати в частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 до вересня місяця 2018 року, що не заперечувалося відповідачем ОСОБА_1 .

Після розірвання шлюбу в 2009 році, у позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження від 12.10.2018 року, серії НОМЕР_2 .

У вересні 2018 року відповідач ОСОБА_1 надіслала позивачеві ОСОБА_3 заяву-вимогу про виселення у добровільному порядку з квартири АДРЕСА_1 .

Позивач звертався із заявою до Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області щодо перешкоджання бувшою дружиною в проживанні та перебуванні в будинку за місцем реєстрації, яка була зареєстрована в ЖРЄО за № 12839 від 01.10.2018 року.

Згідно листа Ковельського відділу поліції від 03.10.2018 року за № 12849/56/01-18, позивача повідомлено про те, що за результатами перевірки встановлено, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого КК України, тому кримінальне провадження за даним фактом не відкрито, проведення перевірки припинено.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно..

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на вказану квартиру не спростовано під час розгляду справи.

Житловий будинок знаходився і знаходиться у спільній частковій власності. ОСОБА_1 належить 54/100 частин, ОСОБА_6 - 46/100 частин житлового будинку. Цей житловий будинок був поділений в натурі, що підтверджується договором про поділ нерухомого майна від 13.12.2018 року та рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03 липня 2018 року, яке внесено та знаходиться на інформаційному ресурсі Єдиний державний реєстр судових рішень. Так рішенням суду від 03 липня 2018 року ухвалено визнати за ОСОБА_6 право власності на 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з кімнати площею 11,5 кв.м., кімнати площею 12, 7 кв.м., кімнати площею 7, 9 кв.м., кухні площею 7, 4 кв.м., ванни площею 4,7 кв.м., коридора площею 7, 8 кв.м. та позначена в технічному паспорті як кватира № 1 , а також на літню кухню, позначену в технічному паспорті Б 1 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 114,1 кв.м., житловою площею 69, 7 кв.м.

Частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та будинок за адресою АДРЕСА_1 , перереєстрація якого була проведена відповідачкою під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, є одним і тим же об`єктом - одним і тим же житловим будинком, частина якого була набута під час шлюбу і належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя і у якому проживав та зареєстрований ОСОБА_3 Укладення договору про поділ нерухомого майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 13 грудня 2018 року та реєстрація права власності на житловий будинок 05 січня 2019 року за ОСОБА_1 не змінює його правового режиму - житлового будинку як одного цілого, частини з якого належать співвласникам. Відповідача ніхто не позбавляв його права власності на частину будинку, не припинялось його право власності на неї іншим законним способом, а тому твердження в апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 не є співвласником спірного житла є власним тлумаченням відповідачем обставин справи і норм законодавства та спростовується вищенаведеним.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З урахуванням наведеного та за умов не спростування презумпції спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу частину будинку, яке зареєстроване за відповідачкою, позивач має рівне з нею право на володіння, користування і розпоряджання, а оскільки відповідачка чинять йому перешкоди у користуванні житлом, то права останнього підлягають захисту шляхом усунення відповідних перешкод та вселення.

Фактично частина будинку знаходитися у власності сторін спору (колишнього подружжя), у будинку проживає відповідачка та спільні з позивачем діти, а тому вселення позивача, який є батьком дітей, не порушує їх прав.

Доводи апеляційної скарги про пропущення позовної давності не заслуговують на увагу. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У даній справі між сторонам виникли правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні майном, набутим за час шлюбу. Після розірвання шлюбу право власності на майно, яке набуто за час шлюбу, не припиняється.

Ухвала Волинського апеляційного суду від 23.04.2019 року постановлена в іншій справі, участі в якій позивач не приймав, і не впливає на правильність ухваленого судом рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про часткове задоволення позову і колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права, тому рішення є законним і обґрунтованим. Підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: