Дата документу 04.09.2019 Справа № 337/6165/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/6165/18Головуючий у 1-й інстанції Котляр А.М. Повний текст рішення складено 22.05.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/2478/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача)Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Онищенка Е.А.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ЗАПОРІЗЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (далі ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-3), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №1214/л від 28.11.2018 року про його звільнення з посади апаратника очистки газу газового цеху ПАТ «Запоріжсталь», поновити його на цій посаді, стягнути на його користь оплату за вимушений прогул з 28.11.2018 року до дня ухвалення рішення по справі, просив рішення в частині його поновлення на посаді допустити до негайного виконання.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 2005 року він працює на підприємстві ПАТ «Запоріжсталь». Наказом № 1214/л від 28.11.2018 року його звільнено з посади апаратника очистки газу газового цеху у зв`язку із скороченням штату працівників. Підставою для звільнення став наказ № 762 від 25.05.2018 року «Про зміни в організації виробництва і праці газового цеху», розпорядження № 1046/л від 24.09.2018 року «Про попередження працівника газового цеху про майбутнє звільнення», акт щодо пропозиції вакантних місць від 30.08.2018 року, протокол засідання цехового комітету профспілки газового цеху № 8 від 16.11.2018 року. Не погодившись із звільненням, він звернувся до комісії з трудових спорів, яка прийняла рішення № 9 залишити його заяву без розгляду, оскільки та час засідання комісії він вже не перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час цього засідання ним було з`ясовано, що про майбутнє звільнення попереджували тільки його, незважаючи на те, що в газовому цеху на такій же посаді (апаратник очистки газу) працюють, окрім нього, ще працівники з кваліфікацією не нижче його. Згідно наказу Відповідача № 762 від 25.05.2018 року скороченню на ділянці, де він працював, підлягало 4 особи. Він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки він має кваліфікацію та продуктивність праці не нижче декількох працівників газового цеху, які займають таку ж посаду; тривалість його безперервного стажу, яка складає 13 років, є більшою ніж у інших працівників газового цеху; він проживає разом з непрацездатною матір`ю ОСОБА_2 1950 року народження, та сином ОСОБА_3 , 2014 року народження, який є інвалідом з дитинства; він має профільну освіту та заохочення.

29 грудня 2018 року ухвалою судді суду першої інстанції було відкрито загальне провадження у цій справі та призначено підготовче судове засідання.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року (т.с. 2 а.с. 7-13) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 2 а.с. 17-20) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 21).

В автоматизованому порядку суддею Онищенко Е.А. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 2 а.с. 27-28).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 25), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с.27) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді доповідача у період з 30.07.2019 року по 30.08.2019 року включно (т.с. 2 а.с. 48).

Відповідач ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 35-46).

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду письмові пояснення на відзив відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 49-50).

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 51-52).

У судове засідання 04 вересня 2019 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 34) позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника адвоката Біліченка О.О. (т.с. 1 а.с. 92, т.с. 2 а.с. 53) та представника відповідача ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» - Святюк М.В. (т.с. 1 а.с. 102).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. 263-265 ЦПК України та виходив із безпідставності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так судом першої інстанції правильно було встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» з 01.03.2005 по 28.11.2018 року, що підтверджується копією його трудової книжки (т.с. 1 а.с. 14).

Наказом №1214/л від 28.11.2018 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці газового цеху ПАТ «Запоріжсталь» (т.с. 1 а.с. 29).

Підставою для звільнення був наказ генерального директора ПАТ «Запоріжсталь» №762 від 25.05.2018 року «Про зміни в організації виробництва та праці газового цеху» (а.с. 30-31), яким були внесені зміни в структурну схему управління и штатний розпис газового цеху, які передбачали ліквідацію в технологічному персоналі на дільниці змішувально-підвищувальної станції та ГРП професії апаратника очистки газу 4 розряду, 8 грейда, сім`я модельної посади «Оператор» 2 рівня (робоче місце № 160009) у кількості 4-х штатних одиниць.

На робочому місці №160009 за професією апаратника очистки газу 4 розряду, 8 грейда працював ОСОБА_1 на дільниці змішувально-підвищувальної станції та ГРП в газовому цеху (т.с. 1 а.с. 33).

Окрім позивача ОСОБА_1 (табельний номер 5593), згідно штатного розпису аналогічні посади займали ще три працівники - ОСОБА_4 (табельний номер 5588), ОСОБА_5 (табельний номер 5555), ОСОБА_6 (табельний номер 5508).

На ПАТ «Запоріжсталь» була запроваджена щорічна оцінка персоналу наказом №1749 від 08.12.2016 року з метою визначення ступеня ефективності персоналу (т.с. 1 а.с. 45). Даним наказом була затверджена Інструкція про проведення щорічної оцінки персоналу ПАТ «Запоріжсталь», якою був визначений порядок і форма проведення такої оцінки (т.с. 1 а.с. 49).

Згідно із п. 2.6. Інструкції критеріїв та опису оцінка «С» є найнижчою з усіх можливих оцінок ефективності персоналу, а працівник що її отримав продемонстрував найгірші результати роботи та рівень розвитку компетенції в порівнянні з іншими працівниками.

Працівник який отримав оцінку «В» має задовільні результати роботи, а рівень розвитку його компетенції повністю відповідає вимогам.

ОСОБА_4 мав 5 розряд по професії апаратника очистки газу (т.с. 1 а.с. 42) та оцінку «В» за результатами щорічної оцінки персоналу на ПАО «Запоріжсталь» за результатами роботи за 2017 рік згідно форми щорічної оцінки від 30.01.2018 року (т.с. 1 а.с. 52-56).

ОСОБА_5 мав 5 розряд по професії апаратника очистки газу (а.с. 42 зворот.) та оцінку «В» за результатами щорічної оцінки персоналу на ПАО «Запоріжсталь» за результатами роботи за 2017 рік згідно форми щорічної оцінки від 16.02.2018 року (т.с. 1 а.с. 57-58).

ОСОБА_6 мав 4 розряд по професії апаратника очистки газу (т.с. 1 а.с. 42 зворот.) та оцінку «В» за результатами щорічної оцінки персоналу на ПАО «Запоріжсталь» за результатами роботи за 2017 рік згідно форми щорічної оцінки від 06.02.2018 року, та за попередній 2016 рік згідно форми щорічної оцінки від 03.02.2017 року (т.с. 1 а.с. 59-62).

ОСОБА_1 мав 4 розряд по професії апаратника очистки газу (т.с. 1 а.с.42) та оцінку «С» за результатами щорічної оцінки персоналу на ПАО «Запоріжсталь» за результатами роботи за 2017 рік згідно форми щорічної оцінки від 19.02.2018 року, та за попередній 2016 рік згідно форми щорічної оцінки від 02.02.2017 року (т.с. 1 а.с. 63-67).

Розпорядженням №1138 про переміщення від 29.06.2018 року ОСОБА_6 було переміщено на інше робоче місце з робочого місця, що підлягало ліквідації за Наказом №762 (т.с. 1 а.с. 72).

Наказом (розпорядженням) №273 про переведення від 29.06.2018 року ОСОБА_7 , за його згодою, був переведений на нове робоче місце з робочого місця, що підлягало ліквідації за Наказом №762 (т.с. 1 а.с. 73).

Наказом (розпорядженням) №373 про переведення від 13.09.2018 року ОСОБА_4 , за його згодою, був переведений на нове робоче місце з робочого місця, що підлягало ліквідації за Наказом №762 (т.с. 1 а.с. 74).

30.08.2018 року ОСОБА_1 було запропоновано вакансію «слюсар-ремонтник газового цеху», від якої Позивач відмовився, що підтверджується актом від 30.08.2018 року (т.с. 1 а.с. 75).

ОСОБА_1 був підданий стягненню, накладеному розпорядженням по газовому цеху від 09.10.2018 року №1767 за не проходження комплексного тестування в 3-му кварталі 2018 р. (липень-вересень) (т.с. 1 а.с. 76).

Розпорядженням №1046/л від 24.09.2018 року позивач був попереджений про наступне вивільнення, ознайомився з цим розпорядженням під розпис 25.09.2018 року (т.с. 1 а.с. 79).

ОСОБА_1 двічі пропонувались вакансії в інших підрозділах, що підтверджується переліком вакантних місць на 25.09.2018 року, з яким позивач ознайомився в той же день та відмовився від них 31.10.2018 року (т.с. 1 а.с. 80-81), а також переліком вакантних місць на 31.10.2018 року, з яким позивач ознайомився в той же день та відмовився від них (т.с 1 а.с. 82-83).

У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від запропонованих на підприємстві вакансій, до цехового комітету газового цеху було направлено подання на дачу згоди на звільнення позивача.

16.11.2018 року відбулось засідання цехового комітету газового цеху, на яке позивач був запрошений (т.с. 1 а.с. 84) та був присутній на самому засіданні. В результаті розгляду запиту та голосування комітетом одноголосно було прийнято рішення надати згоду на звільнення позивача.

Свідок ОСОБА_2 у суді першої інстанції пояснив, що позивач є її сином, вона проживає в квартирі разом із сином ОСОБА_1 та онуком ОСОБА_3 Матір онука ОСОБА_8 разом з ними не проживає, а мешкає в РФ, гроші на утримання дитини не надає. Вона отримує пенсію за віком, син допомагає їй сплачувати за квартиру. Вона хворіє на онкологічне захворювання.

Свідок ОСОБА_9 у суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_1 є її сусідом, проживає в квартирі разом із сином та матір`ю ОСОБА_2 Матір дитини ОСОБА_1 не допомагає в утриманні сина, проживає в РФ.

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції пояснив, що він працює на посаді майстра дільниці ПАТ «Запоріжсталь», він є головою цехового комітету. Йому було відомо про наявність у позивача дитини інваліда. На підприємстві було видано наказ про скорочення робочих місць, в тому числі на дільниці його цеху. ОСОБА_1 був запрошений на засідання цехового комітету, його ознайомили з наказом, показали перелік вакансій, на які він може бути переведений. Він відмовився від вакансій. На підприємстві проводиться щорічна оцінка працівників, яка запроваджена в 2016 році, всіх працівників знайомили з порядком проведення оцінки. ОСОБА_1 був не згодний із власною оцінкою. Його заперечення були вислухані на комісії в присутності начальника цеха, за висновками засідання комісії ОСОБА_1 . погодився з власною оцінкою. У нього біла можливість письмово оскаржити оцінку, але він цим правом не скористався.

Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції пояснив, що він працює майстром дільниці газового цеху ПАТ «Запоріжсталь» з 2007 року, ОСОБА_1 працює у нього в бригаді. Пояснив, що позивач має низьку працездатність, порушував охорону праці, за що був позбавлений премії. З колегами має неприязні стосунки, конфлікти. Жодного разу не обговорювалось питання про підвищення йому розряду, він не прагнув підвищити розряд. При скороченні позивачу пропонували посаду слюсаря ремонтника, пропонували заміняти майстра, але він відмовився. На підприємстві вже три роки проводять щорічну оцінку персоналу, в ході якої оцінюються професійність, участь в охороні праці, економія ресурсів. ОСОБА_1 мав найнижчу оцінку, він був нею невдоволений. На засіданні комісії з ним обговорювали результати оцінки, після чого він погодився з результатом и письмово його не оскаржував. Порядок проведення щорічної оцінки, оскарження її результатів роз`яснюється всім працівникам на цехових зборах. ОСОБА_1 подавав раціоналізаторські пропозиції, близько половину з 14 пропозицій затвердили. ОСОБА_1 був підданий стягненню, оскільки не пройшов тестування. Пояснив суду конкретні випадки неналежного ставлення позивача до роботи. Так, ОСОБА_1 не утримував техніку в нормальному стані, тому вона виходила з ладу, не застосовував заходи індивідуального захисту, за що близько 3-4 разів його позбавляли премії. Позивач конфліктував з начальником цеху, використовував в робочий час мобільні пристрої, переглядав відео.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підставі ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції було правильно було встановлено, що на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» дійсно мали зміни в організації виробництва та праці газового цеху, що підтверджується дослідженим судом наказом від 25.05.2018 року «Про зміни в організації виробництва та праці газового цеху» (т.с. 1 а.с. 30-31).

ОСОБА_1 тричі пропонувались вакантні посади для його переведення на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь», із чим він був особисто ознайомлений, проте від пропозицій з переведення він відмовився.

Позивач був попереджений про своє наступне вивільнення 24.09.2018 року, а звільнений був 28.11.2018 року, тому двомісячний строк, передбачений ст.49-2 КЗпП України відповідачем порушено не було.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачем було дотримано процедуру вивільнення при скороченні чисельності штату.

Верховний Суд в постанові від 16.01.2018 року по справі № 519/160/16-ц вказав, що при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 07.02.2018 року по справі № 758/5386/15-ц, де вказав, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Відповідач ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» належним чином проаналізував кваліфікацію ОСОБА_1 у порівнянні з іншими працівниками, посади яких підлягали скороченню ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 мали четвертий розряд на відміну від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які мали п`ятий розряд.

ОСОБА_1 в ході щорічної оцінки персоналу отримав найнижчу оцінку «С» на відміну від інших працівників, які отримали оцінку «В».

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проведення відповідачем щорічної оцінки є належним способом визначення кваліфікації і продуктивності працівників, оскільки при оцінці беруться до уваги ступінь виконання посадових обов`язків, якість роботи, економія ресурсів, професійність, лідерство, відповідальність та інші критерії. Тому суд при вирішенні спору приймає до уваги результати щорічної оцінки працівників, посади яких підлягали скороченню.

ОСОБА_1 отримав негативну характеристику від майстру газового цеху ОСОБА_11 (а.с. 68), який вказав, що позивач виконує свої посадові обов`язки на низькому професійному рівні, допускаючи порушення охорони праці, безвідповідально ставиться до питань охорони праці. За років тарифний розряд йому не піднімався, над професійною підготовкою працює мало, має низьку працездатність та інше.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 отримали позитивну характеристику (т.с 1 а.с. 69-71).

Суд першої інстанції правильно вважав, що доводи ОСОБА_1 про те, що проведення щорічної оцінки є формальним, фактично не проводиться, не відповідають обставинам справи. Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , пояснили, що результати оцінки позивача обговорювались за його участю на засіданні комісії по кожному з її пунктів, після чого позивач погодився з результатом оцінювання.

Суду першої інстанції не було надано доказів, які дають підстави вважати, що кваліфікація і продуктивність праці ОСОБА_1 вища за інших працівників, посади яких були скорочені.

Наявність у позивача вищої освіти та подання ним раціоналізаторських пропозицій не можуть бути єдиними обставинами, які свідчать про його кваліфікацію і продуктивність праці.

Відповідачем було оцінено показники роботи позивача в сукупності з іншими обставинами та прийнято обґрунтоване рішення про те, що він не має переважного права на залишення на роботі відповідно до ст.42 КЗпП України. Тому положення абзацу 2 ст.42 КЗпП України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Суд першої інстанції також правильно не прийняв доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач не мав права його звільняти, оскільки він є одиноким батьком, який має дитину з інвалідністю.

Згідно із ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до ст.186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Верховний Суд в пунктах 49-51 постанови від 13.06.2018 року по справі № 822/2446/17 вказав, що «відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у батька статусу «одинокий батько».

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не перебуває в шлюбі матір`ю свого сина ОСОБА_3 ОСОБА_8 , отримує соціальну допомогу на дитину з інвалідністю. Проте, суд першої інстанції правильно вважав, що вказані обставини не дають підстави вважати позивача одиноким батьком. Отже, норми статей 184, 186-1 КЗпП України у даних правовідносин не застосовуються.

Оцінивши зібрані по справі докази, проаналізувавши доводи сторін по справі, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку він та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Позивач не довів у цій справі, що її права відповідачем були порушені.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Хоча, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: досліджував докази сторін, допитував свідків тощо.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 06.09.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Онищенко Е.А.