Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 757/46709/16-ц

провадження № 61-8253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державна іпотечна установа,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником ТодосієнкомВалерієм Михайловичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року у складі судді: Гладун Х. А. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної іпотечної установи, треті особи: публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський»(далі - ПАТ «Банк Михайлівський», банк), ОСОБА_2, про припинення зобов'язань по договорам.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 24 листопада 2014 року уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» договір про іпотечний кредит № 09/І-2014, за умовами якого банк надав кошти у сумі 238 359,97 грн строком до 24 листопада 2039 року, а вона зобов'язалася повернути кредит та сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 17,99% річних.24 листопада 2014 для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором року позивач уклала з банком іпотечний договір № 09-ІП-2014, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. а також було укладено договір поруки № 09/П-2014, відповідно до якого ОСОБА_2 виступила поручителем за позивача.

30 березня 2015 року ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив її про відступлення права вимоги за договорами Державній іпотечній установі, про необхідність зміни вигодонабувача та що з 24 березня 2015 року всі зобов'язання позичальника (поручителя) підлягають виконанню новому кредитору, порядок виконання грошових зобов'язань, встановлений в договорі про іпотечний кредит, залишається незмінним.

Позивач вказувала, що продовжувала здійснювати виплати по кредиту на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський», так як до неї не надходило інформації про зміну порядку виплати кредиту, при цьому, нею вносилися платежі у більшому розмірі, ніж визначено було умовами договору, для дострокового погашення кредитної заборгованості, і 13 травня 2016 року, здійснивши платіж у сумі 231 192, 54 грн, вона достроково погасила кредит, а тому згідно пункту 10.1 договір іпотечного кредиту має бути припинено.

01 червня 2016 року на адресу ОСОБА_1 від відповідача надійшов лист про прийняття рішення про припинення обслуговування ПАТ «Банк Михайлівський» іпотечних кредитів, у зв'язку із чим відповідач, як кредитор, повідомив нові реквізити для внесення грошових коштів на погашення кредитної заборгованості.

15 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою про отримання довідки про закриття кредиту у зв'язку з достроковим погашенням, проте відповіді так і не отримала, а 22 липня 2016 року проінформувала Державну іпотечну установу, що 13 травня 2016 року виконала зобов'язання в повному обсязі за договором про іпотечний кредит № 09/І-2014 та долучила всі квитанції по сплаті кредиту. Однак, в листі від 05 серпня 2016 року відповідач вказав, що тільки від позивача йому стало відомо про останній платіж від 13 травня 2016 року, але такий переказ ПАТ «Банк Михайлівський» не виконав, тому, у зв'язку з ненадходженням до відповідача грошових коштів, відсутні підстави для зменшення заборгованості за кредитом, припинення іпотеки та зняття обтяжень. Листом від 25 серпня 2016 року Державна іпотечна установа повідомила позивача про існування станом на 09 серпня 2016 року простроченої заборгованості у сумі 10 635, 75 грн та про вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості у сумі 235 664, 02 грн.

Позивач просила: визнати припиненим основне зобов'язання належним його виконанням по договору про іпотечний кредит № 09/І-2014 року від 24 листопада 2014 року перед Державною іпотечною установою; визнати припиненим акцесорне зобов'язання по іпотечному договору від 24 листопада 2014 року № 09-ІП-2014 та по договору поруки від 24 листопада 2014 року № 09/П-2014; стягнути з відповідача витрати на оплату правової допомоги в розмірі 44 619 грн, за отримання аудиторського звіту у розмірі 2 000 грн та судовий збір - 2 356,64 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року позов задоволено. Припинено зобов'язання ОСОБА_1 по договору про іпотечний кредит від 24 листопада 2014 року № 09/І-2014 належним його виконанням перед Державною іпотечною установою, визнано припиненими зобов'язання по іпотечному договору від 24 листопада 2014 року № 09-ІП-2014 та по договору поруки від 24 листопада 2014 року № 09/П-2014, стягнуто з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 витрати на оплату правової допомоги в сумі 44 619 грн та судового збору у сумі 2 356,64 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зобов'язання ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит припинилися належним їх виконанням, а відтак порука й іпотека також вважаються припиненими.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2017 року змінено в частині стягнення з Державної іпотечної установи витрат на оплату правової допомоги та зменшено їх розмір до 6 944,72 грн. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції зробив правомірний висновок про належне виконання боржником зобов'язань за договором про іпотечний кредит та зробив правильний висновок про настання у зв'язку з цим таких юридичних наслідків як припинення поруки і іпотеки. Саме ПАТ «Банк Михайлівський» не виконав зобов'язань по перерахуванню Державній іпотечній установі грошових коштів, які вносила позивач на погашення кредитної заборгованості.

При відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних доказів про сплату заборгованості за розрахункові рахунки Державної іпотечної установи апеляційний суд вказав, що позивачем погашення кредиту та сплата процентів здійснювалося на розрахунковий рахунок, який був відкритий після укладення договору про іпотечний кредит і який не був змінений після відступлення банком права вимоги за договором Державній іпотечній установі, і який був належним станом на 13 травня 2016 року. Та обставина, що ПАТ «Банк Михайлівський», отримавши від позичальника грошові кошти на погашення кредиту та сплату процентів, не здійснив перерахування цих грошових коштів Державній іпотечній установі, не може бути підставою для висновку невиконання позичальником зобов'язань по погашенню кредитної заборгованості.

При зменшенні витрат на правову допомогу до 6 944,72 грн апеляційний суд вважав правомірними посилання у апеляційній скарзі на невірний розрахунок витрат на правову допомогу, які підлягають поверненню позивачу у зв'язку із розглядом цієї справи та надання їй правової допомоги адвокатом ОСОБА_4 При цьому вказав, що з актів наданих послуг вбачається, що не всі послуги, які надані адвокатом, є наданням правової допомоги. Крім того, час представлення адвокатом інтересів позивача у судових засіданнях не відповідає наявним матеріалам справи.

У лютому 2018 року Державна іпотечна установа через представника Тодосієнка В. М. подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що права та обов'язки позикодавця в повному обсязі перейшли до Державної іпотечної установи, тому кошти, які були перераховані позивачем на рахунок попереднього кредитора ПАТ «Банк Михайлівський», не можна зараховувати в рахунок сплати, оскільки це суперечить статті 1049 ЦК України. Вказує, що матеріали справи не містять належних доказів сплати заборгованості за договором про іпотечний кредит на рахунок кредитора - Державної іпотечної установи, так як і доказів перерахування ПАТ «Банк Михайлівський» на рахунок установи сплачених коштів ОСОБА_1 у сумі 231 192,54 грн. Вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання надлишково сплачених коштів із ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі пункту 4.5 договору про іпотечний кредит, проте ОСОБА_1 не зверталася до Державної іпотечної установи із заявою про дострокове погашення кредиту, у зв'язку із цим позивач порушила процедуру дострокового повернення кредиту. Вважає, що витрати в розмірі 44 619 грн не є неминучими та їх розмір не є обґрунтованим; прибуткові касові ордери не є належними доказами витрат на правову допомогу.

Ухвалою Верховного Суду 20 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2018 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, у яких вказувала на те, що рішення судів є законними і обґрунтованими, та підстав для задоволення касаційної скарги немає. Вказувала, що оскільки ніякої інформації про заміну порядку виплати кредиту позивачу не надходило ні від ПАТ «Банк Михайлівський» ні від Державної іпотечної установи, а тому позивач продовжувала виконувати зобов'язання за договором про іпотечний кредит на рахунок ПАТ «Банк Михайлівський».

Ухвалою Верховного Суду 29 березня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 24 листопада 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 09/І-2014, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 238 359,97 грн, а позичальник зобов'язалася повернути його не пізніше 24 листопада 2039 року та сплачувати 17,99% річних за користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 листопада 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 09/ІП-2014, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 24 листопада 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 09/П-2014.

30 березня 2015 року ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив позивача про відступлення Державній іпотечній установі право вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором, та за договором поруки, починаючи з 24 березня 2015 року. При цьому, у повідомленні вказувалося, що грошові зобов'язання та розрахунковий рахунок, на який вносилися грошові кошти на погашення заборгованості та сплату процентів, залишені без змін.

Суди встановили, що за період з 16 грудня 2014 року по 13 травня 2016 року позивачем на погашення кредитної заборгованості та сплату процентів за користування кредитом внесено 302 192,54 коп. позивачем погашення кредиту та сплата процентів здійснювалося на розрахунковий рахунок, який був відкритий після укладення договору про іпотечний кредит і який не був змінений після відступлення банком права вимоги за договором Державній іпотечній установі, і який був належним станом на 13 травня 2016 року.

Апеляційний суд, на підставі договору про обслуговування іпотечних кредитів № 49, який був укладений 22 серпня 2014 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк Михайлівський», встановив, що: банк зобов'язався від імені та за дорученням установи приймати в установленому порядку і в установлені договором про іпотечний кредит строки платежі від позичальників в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу), відсотків за користування ним, а також стягувати суми комісійної винагороди, неустойки (штрафи, пені, тощо) на транзитний рахунок (пункт 2.1.1.); перераховувати суми, що направляються в рахунок погашення заборгованості по кредиту, не пізніше дня наступного за днем прийому платежу відповідно до пункту 2.1.1. цього договору, на поточний рахунок установи за вказаними реквізитами (пункт 2.1.2.).

Тлумачення положень статті 527 ЦК України свідчить, що кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов'язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема щодо прийняття майна) без заміни кредитора, і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов'язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема: у договорі між кредитором уповноваженою особою; у договорі між боржником та кредитором; кредитором у виданій ним довіреності.

Відповідно до довідки ПАТ «Банк Михайлівський» від 22 вересня 2016 року станом на 24 травня 2016 року на транзитному рахунку, що був відкритий позичальнику для погашення кредитної заборгованості, обліковувалося 239 197,02 грн.

Аналіз пунктів 2.1.1. та 2.1.2. договору про обслуговування іпотечних кредитів № 49 від 22 серпня 2014 року, в контексті статті 527 ЦК України, свідчить про домовленість його сторін щодо визначення уповноваженої особи для прийняття виконання. Тому сплата позивачем платежу 13 травня 2016 року у сумі 231 192,54 грн ПАТ «Банк Михайлівський», як уповноважена особа в розумінні статті 527 ЦК України, зобов'язане було перерахувати вказану суму на рахунок Державної іпотечної установи.

За таких обставин, встановивши, що позивач належним чином виконав зобов'язання за договором про іпотечний кредит, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що позивач порушила процедуру дострокового повернення кредиту, колегія суддів відхиляє.

За загальним правилом, передбаченим у статті 531 ЦК України, виконання обов'язку достроково є правом боржника, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Як наслідок, виконання обов'язку боржником достроково є належним виконанням, якщо заборона не зумовлена договором, актами цивільного законодавства, сутністю зобов'язання або звичаями ділового обороту. При цьому в договорі між боржником та кредитором може бути встановлена процедура здійснення права на дострокове виконання.

У пункті 4.5. договору про іпотечний кредит № 09/І-2014 передбачено, якщо позичальник здійснює внесення/перерахування коштів на рахунок в розмірі, що перевищує суму планового платежу за графіком платежів, що міститься в детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, та/або за графіком погашення кредиту, але не надає заяву про дострокове погашення кредитної заборгованості, погашення кредиту здійснюється згідно з графіком платежів, що міститься в детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реально процентної ставки та/або графіком погашення кредиту (при цьому погашення здійснюється у відповідності до останнього графіку, що був надісланий кредитором позичальнику) та відповідно таке зарахування коштів на рахунок без заяви позичальника про дострокове погашення не вважається достроковим поверненням кредиту, а надлишково сплачені кошти повертаються позичальнику.

Оскільки ПАТ «Банк Михайлівський», як уповноважена особа, що діяла від імені кредитора - Державної іпотечної установи, не повернуло дострокове виконання здійснене 13 травня 2016 року згідно пункту 4.5. договору про іпотечний кредит № 09/І-2014, а тому вважається, що кредитор прийняв дострокове виконання.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про відсутність належного повідомлення про судове засідання 07 квітня 2017 року, оскільки згідно положень процесуального законодавства, яке було чинним на момент розгляду апеляційної скарги, в апеляційного суду були відсутні повноваження скасувати рішення суду першої інстанції, у зв'язку з тим, що особа була не повідомлена належним чином про судове засідання.

Посилання у касаційній скарзі про те, що витрати в розмірі 44 619 грн не є обґрунтованими; прибуткові касові ордери не є належними доказами витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Аналіз змісту рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року свідчить, що апеляційний суд прийняв аргументи апеляційної скарги про невірний розрахунок витрат на правову допомогу, оцінив надані позивачем та її представником докази, що підтверджують склад та розмір витрат на правову допомогу та зробив обґрунтований висновок зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державної іпотечної установи витрат на оплату правової допомоги, зменшивши їх розмір до 6 944,72 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної іпотечної установи, яка підписана представником ТодосієнкомВалерієм Михайловичем, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило