Постанова

Іменем України

09 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 543/782/16-ц

провадження № 61-30688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2017 року у складі судді Смілянського Є. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Обідіної О. І., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 09 квітня 2015 року отримав від нього в борг кошти в сумі 387 000 грн, про що складено розписку. Відповідно до умов даної розписки строк повернення позики встановлено 17 квітня 2015 року. Станом на 30 червня 2016 року позику не повернуто. Розмір заборгованості за розпискою станом на 30 червня 2016 року складає 513 718,35 грн, з яких 387 000 грн - розмір боргу за розпискою, 13 804,76 грн - 3 % річних, 112 913,59 грн - відсотки.

Позивач підтримував заявлені позовні вимоги у частині стягнення 340 000 грн з відповідача.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання боргової розписки недійсною.

Позовні вимоги відповідач обґрунтовував тим, що він насправді не отримував грошових коштів від ОСОБА_1 . Розписка пов`язана з трудовою діяльністю відповідача в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Лідер ТМ» (далі - ТОВ «Лідер ТМ») в місті Києві, директором якого є Біліменко В. Г . Розписка написана ОСОБА_2 під примусом та під приводом нібито існуючої заборгованості у зв`язку з виконанням посадових обов`язків в ТОВ «Лідер ТМ», якої в дійсності не було, отже, під впливом помилки, обману та примусу.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 340 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання боргової розписки недійсною, а договору позики таким, що не укладався, відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у справі доведено, що 09 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача у борг 387 000 грн на строк до 17 квітня 2015 року. Відповідач видав про отримання коштів розписку, оригінал якої знаходиться у позивача, і яка містить істотні умови договору позики.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд виходив з недоведення стороною відповідача безгрошовості договору позики, факту укладання боргової розписки під впливом обману, помилки та примусу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне з`ясування норм матеріального права, а також неповне з`ясування судами фактичних обставин справи, просив скасувати рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року, а за результатами розгляду касаційної скарги справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що не в повній мірі з`ясували обставини справи, оскільки не зважили на те, що насправді кошти за розпискою заявник не брав, не взяли до уваги його показання як свідка, не допитали як свідка відповідача, відмовили у допиті інших свідків та у витребуванні письмових доказів, у прийнятті як доказу аудіозапису телефонної розмови між сторонами, письмових доказів, безпідставно не задоволено заяву про відвід судді Смілянському Є. А. Вважає також, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи наданого аудіозапису розмови позивача та відповідача.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 надіслав на адресу суду заперечення на касаційну скаргу, в яких просив рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 09 квітня 2015 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 387 000 грн та зобов`язався їх повернути до 17 квітня 2015 року, про що видав боргову розписку. Факт написання боргової розписки відповідачем не заперечувався. Факт отримання грошових коштів підтверджується змістом боргової розписки. Окрім того змістом розписки встановлено строк повернення боргу.

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь заборгованість у частині, а саме 340 000 грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт отримання коштів підтверджується змістом боргової розписки (а. с. 3).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Тому правильними є висновки суду про те, що факт укладення договору позики підтверджується розпискою ОСОБА_2 , а за правилами частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Отже, боргова розписка видана ОСОБА_2 підтверджує факт укладення сторонами договору позики, а висновок суду щодо виникнення між сторонами зобов`язання, які виникли із договору позики є обґрунтованим, як і висновок суду щодо задоволення позову в цій частині вимог.

Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що грошей за розпискою він не отримував, а борговий документ був складений під приводом виниклої у нього заборгованості за мобільні телефони, суди виходили з недоведеності останнім таких обставин, а тому доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Аналізуючи докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, у сукупності з встановленими обставинами, суди дійшли обґрунтованого висновку задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову за відсутності доказів на підтвердження безгрошовості договору позики, та укладення цього договору під впливом обману, помилки чи примусу.

Доводи касаційної скарги відповідача про неправильне застосування судами норм матеріального права та процесуального права не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підлягають відхиленню.

Апеляційний суд правильно зауважив, що боргова розписка є доказом у цій справі, якому оцінку суди надали відповідно до положень ЦПК України, зокрема, статті 212 ЦПК України у редакції чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, проте визнання доказу недійсним чинним процесуальним законодавством не передбачено і не відноситься до передбачених способів захисту визначених статтею 16 ЦК України тому, що пунктом 2 частини другої вказаної статті передбачено визнання недійсним правочину, а не доказу, який підтверджує його укладення.

Посилання заявника на відхилення його клопотань про допит як свідка відповідача, про допит інших свідків є безпідставним. Суди, відхиляючи такі клопотання, правильно виходили з того, що показання свідків у цій справі не можуть бути використані як докази, оскільки в силу приписів частини першої статті 218, абзацу другого частини першої статті 1051 ЦК України рішення суду у спірному випадку не може ґрунтуватися на показах свідків.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди розглянули справу у відсутності позивача. З цього приводу апеляційний суд правильно зауважив, що участь у судовому засіданні є правом позивача, а відтак позивач скористався своїм правом брати участь у справі через свого представника.

Необґрунтованими є і посилання заявника на безпідставність незадоволення його заяви про відвід судді Смілянського Є. А. Указана заява вирішена у належний процесуальний спосіб, а непогодження з окремими процесуальними рішеннями судді не є підставою для відведення судді від участі у розгляді справи та не свідчить про наявність обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Інші доводи касаційної скарги, фактично зводяться до незгоди з встановленими фактичними обставинами у справі та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, правильно встановили фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Такі доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний