ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, в якому просив визнати недостовірною, такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію про громадянина України ОСОБА_3..

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що 16.07.2016 року Указом Президента України № 302/2016 «Про призначення на посади керівників органів та підрозділів Служби безпеки України ОСОБА_3 », був призначений на посаду першого заступника Голови Служби безпеки України - начальником Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Центрального управління Служби безпеки України. 17.09.2018 року о 20 год. 06 хв. відповідач, будучи зареєстрованим користувачем соціальної мережі «Facebook» (www.facebook.com) під аккаунтом (ім`ям) « ОСОБА_5 », в мережі Інтернет здійснив поширення, серед необмеженого кола осіб, шляхом розміщення на сторінці у соціальній мережі «Facebook», з позначкою «Доступно всім», за відповідним посиланням попередньо створену ним статтю (пост). При цьому, зазначена вище стаття (пост), автором якої, у розумінні ст.ст. 1 і 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та п. 2 Положення про права та обов`язки використання соціальної мережі «Facebook», в редакції від 30.01.2015 року, є відповідач, містить наступні фрагменти недостовірної інформації у формі фактичних тверджень про позивача, яка викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності, оскільки вони викладені перекручено, а саме: «…у родини Демчини не чотири… А дванадцять машин… Крім Рейндж-Ровера, Мазди СХ-5, Пежо 508 та Мерседеса Vito, у нього ще знайшлися: PorscheCayenne, KIA Sportage, DaihatsuTerrios, ToyotaVenza, ToyotaHighlander, JeepGrandCherokee, ToyotaSienna та VolkswagenMultivan...».

Недостовірна інформація викладена відповідачем офіційно не спростовувалася. Як наслідок поширена інформація дискредитувала позивача, а тому, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 рокупозов задоволено. Визнано недостовірною, такою що принижує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію про громадянина України ОСОБА_3 , у вигляді фактичних тверджень, а саме: «…у родини Демчини не чотири… А дванадцять машин…», «… Крім Рейндж-Ровера, Мазди СХ-5, Пежо 508 та Мерседеса Vito, у нього ще знайшлися: PorscheCayenne, KIA Sportage, DaihatsuTerrios, ToyotaVenza, ToyotaHighlander, JeepGrandCherokee, ToyotaSienna та VolkswagenMultivan...», що була поширена громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 год. 06 хв. в пості (статті) в соціальній мережі «Facebook» (www.facebook. com ) під аккаунтом (ім`ям) « ОСОБА_5 », в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2. Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів, з моменту набрання рішенням суду законної сили, розповсюджену ним недостовірну інформацію аналогічним способом - шляхом розміщення резолютивної частини цього судового рішення в соціальній мережі «Facebook» (www.facebook.com) під аккаунтом (ім`ям) « ОСОБА_5», в мережі Інтернет. Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у сумі 1481 грн. 60 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

При цьому зазначає, що суд дійшов хибних висновків щодо розмежування фактів та оціночних суджень заснованих на фактичній основі. Задовольняючи вимоги позивача суд у повному обсязі, не розглянув належним чином повні висловлювання, які були викладені на сторінці відповідача в соцмережі, а обмежився тільки вирваними з контексту частинами речення, що не відповідає змісту самого посту, спотворює текст та створює враження, що було поширено фактичні дані, а не оціночні судження.

Спірна публікація відповідача у соціальній мережі: мала на меті інформувати читачів про важливу та суспільно значиму інформацію; фактичним підґрунтям такої інформації стали всі попередні події, зокрема, проведення журналістами «Слідство.Інфо», редактором якої був відповідач, та був одним з автором розслідування; публікація на офіційному веб-сайті органу державної влади - Національного антикорупційного бюро України.

Вказує, що описана в спірному пості відповідача інформація мала місце, а факти належним чином доведені та не спростовані ні позивачем, ні жодною іншою особою.

Крім того, позивач на момент подання позову був заступником Голови СБУ його діяльність на цій посаді неодноразово піддавалась критиці, журналісти провели розслідування про його статки, а НАБУ відкрило кримінальне провадження. Це означає, що позивач хоча і не має публічності «політика», рівень якої значно вищий, поза сумнівом - позивач є «обмежено публічною фігурою» щодо відповідальності перед громадянами про виявлені факти як у журналістському розслідуванні, так і в оприлюдненому оголошеному повідомленні про підозру НАБУ.

Апелянт вважає, що відповідно до чинного законодавства України: відповідач мав право поширювати інформацію, у т.ч. власну думку/оціночні судження, на своїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук; поширення інформації на власній сторінці не тотожно поширенню інформації у друкованому виданні чи ТРК, та не може вимагати таких саме стандартів доведення інформації, як; публікація у медіа, оскільки особа не діє у статусі журналіста, не пов`язана редакційними настановами та вимогами стриманості в оцінках; поширена інформація мала фактичну основу, а оціночні судження можуть бути висловлені в доволі жорсткій, навіть шокуючій формі; інформація була поширена на офіційному веб-сайті Національного антикорупційного бюро України; відповідно до ст. 301 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що інформація була опублікована на офіційному веб-сайті Національного антикорупційного бюро України, а відповідач висловив свою думку стосовно цієї інформації.

Позивач не надав доказів порушення його особистого немайнового права, відповідно, судом не дотримано вимог законодавства та судової практики та не доведено складу правопорушення, яке є підставою для задоволення позову.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи що, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, апеляційну скаргу слід розглядати в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2018 року 20 год. 06 хв. в пості (статті) в соціальній мережі «Facebook» (www.facebook.com) в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 під аккаунтом (ім`ям) « ОСОБА_5», розміщено твердження, а саме: «…у родини Демчини не чотири… А дванадцять машин…», «… Крім Рейндж-Ровера, Мазди СХ-5, Пежо 508 та Мерседеса Vito, у нього ще знайшлися: PorscheCayenne, KIA Sportage, DaihatsuTerrios, ToyotaVenza, ToyotaHighlander, JeepGrandCherokee, ToyotaSienna та VolkswagenMultivan...», в якому містилася недостовірна інформація, яка адресувалася невизначеній кількості людей.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що викладені твердження відповідача, що розміщені на сторінці у соціальній мережі «Facebook», з позначкою «Доступно всім», за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 носять характеру оціночного судження, а містять конкретні твердження. Такі твердження відповідача є неправдивими, мають наклепницький характер та є такими, що наносять шкоду діловій репутації позивача, а доказів зворотнього з боку відповідача суду надано не було. Відповідачем не надано жодних доказів достовірності інформації, яка була викладена у статті та оприлюднена у мережі Інтернет на сторінці відповідача щодо позивача. В свою чергу, позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем. Внаслідок поширення цієї інформації було порушено особисті немайнові права позивача, оскільки в ній містяться відомості про події, та факти, які не відповідають дійсності чи перекручені. Зазначена інформація є недостовірною і такою, що порушує ділову репутацію позивача, а тому суд позов задовольнив.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтями 3, 28, 68 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь - які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини, також, підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач просить визнати недостовірною інформацію поширену відповідачем про ОСОБА_3 , а саме: «…у родини Демчинине чотири… А дванадцять машин…», «… Крім Рейндж-Ровера, Мазди СХ-5, Пежо 508 та Мерседеса Vito, у нього ще знайшлися: PorscheCayenne, KIA Sportage, DaihatsuTerrios, ToyotaVenza, ToyotaHighlander, JeepGrandCherokee, ToyotaSienna та VolkswagenMultivan...», 17.09.2018 р. о 20 год. 06 хв. в пості (статті) в соціальній мережі «Facebook» (www.facebook. com ) під аккаунтом (ім`ям) « ОСОБА_5 » (а.с.15).

Відповідачем не заперечувалося, що він здійснив поширення цієї інформації, проте останній вважає, що інформація є уривком з контексту речень, що не відповідає змісту самого посту вцілому, а тому, спотворює його зміст. Крім того, зазначає, що дана інформація була взята ним з офіційного джерела Повідомлення про підозру НАБУ, про що ним зазначено у пості.

Колегія суддів, вважає обґрунтованими такі доводи відповідача, оскільки, з наданого до матеріалів справи повного тексту посту вбачається, що вказана частина посту, яку позивач просить спростувати, у викладеному позивачем тексті не відповідає змісту тексту вцілому, а є вибірковими фразами з усього тексту, яке позивачем викладено у формі конкретних фактів, які при цьому, змінюють суть висловлювання.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 визначено, що з огляду на положення статті 32 Конституції України ( 254к/96-ВР ), судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК ( 435-15 ), порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені.

Встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду.

Судам слід ураховувати положення частини одинадцятої статті 30 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ), в якій зазначено, що інформацію з обмеженим доступом може бути поширено без згоди її власника, якщо ця інформація є суспільно значимою, тобто якщо вона є предметом громадського інтересу і якщо право громадськості знати цю інформацію переважає право її власника на її захист, що відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції ( 475/97-ВР ).

Пунктом 21 Постанови передбачено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

У пункті 22 Постанови вказано, що відповідно до частини другої статті 302 ЦК ( 435-15 ) фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. При цьому фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2016 року Указом Президента України № 302/2016 «Про призначення на посади керівників органів та підрозділів Служби безпеки України ОСОБА_3 », був призначений на посаду першого заступника Голови Служби безпеки України - начальником Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Центрального управління Служби безпеки України, тобто є публічною особою.

07 вересня 2018 року НАБУ винесло повідомлення про підозру ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368-2 КК України, що є згідно норм діючого законодавства, офіційним джерелом інформації. Відповідно до змісту Повідомлення, крім іншого, у ньому йшлося про придбання та продаж позивачем та членами його родини автомобілів Рейндж-Ровера, Мазди СХ-5, Пежо 508 та Мерседеса Vito, PorscheCayenne, KIA Sportage, DaihatsuTerrios, ToyotaVenza, ToyotaHighlander, JeepGrandCherokee, ToyotaSienna та VolkswagenMultivan, тобто тих автомобілів, які були вказані в пості відповідача, і інформацію щодо яких просить спростувати позивач.

Зі змісту посту вбачається, що поширюючи дану інформацію відповідач зробив посилання на офіційне джерело, з якого ним було отриману дану інформацію, вказавши про розпочате детективами НАБУ кримінальне провадження відносно позивача.

Отже, враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, що відповідач поширив інформацію, яка не відповідає дійсності та ганьбить честь і гідність позивача, а тому підлягає спростуванню тим же способом, яким вона була поширена, є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції невірно встановив обставини спору та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення місцевого суду, на думку колегії суддів, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що відповідачем за подачу апеляційної скарги, було сплачено судовий збір у розмірі 2 115 грн.(а.с.195) і вимоги апелянта було задоволено апеляційним судом та в позові відмовлено, сплачений судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року у справі скасувати та ухвалити нове судове рішення. Яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 115 (дві тисячі сто п`ятнадцять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Є.М. Суханова

С.В. Лівінський