ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/13840/16-ц

Провадження № 22-ц/818/3384/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ "Укргазбанк"

відповідач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАЖ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАЖ» про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року в складі судді Омельченко К.О.,

встановив :

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ Укргазбанк звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАЖ» про стягнення заборгованості.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Міраж» заявив клопотання про закриття провадження по вказаній справі, оскільки враховуючи, що позов пред`явлений до позичальника за кредитним договором, який є юридичною особою, необхідно справу розглядати в порядку господарського судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, оскільки позовні вимоги заявлені солідарно як до юридичної особи так і до фізичної особи, що узгоджується з роз`ясненнями викладеними в Пленумі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ Постанова №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРАЖ» про стягнення заборгованості закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено, що розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на незаконність ухвали, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу і характер спірних правовідносин.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про закриття провадження у справі, оскільки однією зі сторін є фізична особа і позовні вимоги Банку взаємопов`язані між собою та дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, суд першої інстанції, встановивши укладення між сторонами кредитного договору і договору поруки та повне виконання Банком своїх зобов`язань за вказаними договорами неправильно визначив та дослідив дійсні обставини правовідносин сторін судового спору і необґрунтовано закрив провадження по справі, чим порушив законне право Кредитора на солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з Боржників в порядку цивільного судочинства

Таким чином, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню не підлягає.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України,суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.04.2008 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Міраж» укладено кредитний договір № 7/08-К, у відповідності до умов якого позивач надав кредитні кошти у сумі 300 000 доларів США строком на 36 місяців зі сплатою процентів у розмірі 14% річних, а відповідач зобов`язався у визначений строк здійснити повернення кредиту. Додатковою угодою до договору від 26.01.2011 року з метою зміни валюти виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору умови договору викладено в новій редакції.

02.04.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір поруки № 13/08- К/П, у відповідності до умов якого останній зобов`язується відповідати за виконання ТОВ «Міраж» взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 7/08-К від 02.04.2008 року. Позивачем 31.05.2012 року на адресу ОСОБА_1 направлена вимога про виконання взятих на себе зобов`язань за договором поруки, але поручитель не вчинив жодних дій на їх виконання.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частині 1 статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції) передбачалося, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічне положення міститься й у частині першій статті 19 ГПК України .

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України у редакції вищевказаного закону суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України а також ст.ст. 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст. 20 ГПК України. За змістом п. 1 ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи- підприємці.

З зазначеного вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі

справи:

1)у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів. стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

2)у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз`яснено, що позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі N 910/1733/18, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року N 2147-//ІІІ (Закон N 2147Л/ІІІ) до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Положення п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України не пов`язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, з об`єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов`язанням.

За ч.1 ст. 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову, ПАТ АБ «Укргазбанк» як кредитор подало до суду позов до фізичної особи, як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. Тобто, між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведене ,а також правову позицію, викладену у постанові Великої палати Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі N 910/1733/18, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позов заявлено до поручителя за основним зобов`язанням, сторонами якого є суб`єкти господарювання, то даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою , постановлена з дотриманням вимог процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови 06 вересня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко