"06" вересня 2019 р.
Справа № 642/5660/18
Провадження №2/642/290/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Грінчук О.П.,

за участю секретаря Сузанського О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Березовського Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської обл. ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання договору дарування недійсним,-

встановив:

Представник Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР звернувся до суду с позовом про скасування рішення Державного реєстратора філії комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради м. Чугуїв Харківської області Мочаліної М.С. (індексний номер рішення 42231293 від 25.07.2018 р.), яким було внесено зміни в об`єкт нерухомого майна «нежитлову будівлю літ. «А-1» по АДРЕСА_1 » та визнання недійсним Договору дарування, серія та номер: 1100, виданий 28.08.2018, зареєстрований приватним нотаріусом ПН ХМО ОСОБА_6 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про дарування об`єкту нерухомого майна «нежитлової будівлі літ. «А-3» по АДРЕСА_1 », вказуючи, що відповідачами було порушено вимоги містобудівного законодавства при реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у зв`язку зі зміною його техніко економічних показників та геометричних розмірів у наслідок реконструкції, оскільки вважає, що нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 645,8 кв.м. реконструйовано зі зміною її геометричних розмірів, а саме: зі збільшенням загальної площі з 645,8 кв.м. на 1466.7 кв.м. без дотримання процедури, що дає право виконувати будівельні роботи та подальшого прийняття в експлуатацію, а тому позивач вважає, що такий об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва, державна реєстрація якого порушує встановлений порядок проведення будівельних робіт. Крім того, вважає договір дарування недійсним, оскільки реєстрація спірного майна є незаконною, то, відповідно, і відчуження його шляхом укладання договору дарування також є недійсним. Порушенням своїх прав, вважає те, що оскаржуваним рішенням про державну реєстрацію права власності фактично було легалізовано самочинне будівництво на території м. Харкова з порушенням містобудівного законодавства і саме з цих підстав просить суд скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно та визнати недійсним Договір дарування.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Одночасно з позовною заявою, представник позивача подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просив суд до закінчення розгляду даної справи по суті та набранням чинності рішення у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження стосовно об`єкта нерухомого майна «нежитлової будівлі літ. «А-3», що розташована по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 01).

Ухвалою суду від 19 жовтня 2019 року було повернуто заяву про вжиття заходів забезпечення позову заявнику з підстав, встановлених ст. 151 ЦПК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у цивільній справі №642/5660/18 (провадження №22 ц/818/756/18) за апеляційною скаргою позивача, вищевказану ухвалу про повернення заяви про забезпечення позову від 19 жовтня 2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року у цивільній справі №642/5660/18 заяву представника позивача про забезпечення позову було задоволено: вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження стосовно об`єкта нерухомого майна «нежитлової будівлі літ. «А-3», що розташована по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 01); заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу застави та ін.) щодо спірного майна.

Також відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження, ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.03.2019 відмовлено у відкритті провадження за її апеляційною скаргою та справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач, ОСОБА_2 , надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти вимог позивача, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача, у зв`язку з чим просила суд відмовити у задоволенні його вимог у повному обсязі, та одночасно просила суд скасувати заходи забезпечення позову, вказуючи, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно зі зміною його техніко економічних показників та геометричних розмірів вчинено з дотриманням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно», Постановами КМУ від 25.12.2015 р. №1127, та від 07.06.2017 року №406, Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127,а тому не може бути скасовано за рішенням суду. Крім того, вказала, що позивач - Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради не довела суду, що спірний об`єкт нерухомості є об`єктом самочинного будівництва, що в даному випадку має підтверджуватися відповідними документами: актом перевірки, протоколом з наданням у подальшому припису про усунення порушень у будівництві. Також зазначила, що набуття нею права власності на спірний об`єкт нерухомості відбувалося з дотриманням вимог Цивільного законодавства України, а тому Договір дарування у даному випадку не може бути визнаний судом недійсним за позовом Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю, у зв`язку з тим, що права та законні інтереси позивача нічим не порушені. Окрім цього, просила суд звернути увагу на те, що Договір дарування не може бути визнаний судом недійсним, оскільки, спірний об`єкт нерухомості на теперішній час є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 24 жовтня 2018 року, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 24 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Тому у разі визнання судом недійсним договору дарування, права ОСОБА_5 , як іпотекодержателя можуть бути грубо порушені.

Ухвалою суду від 06.06.2019 до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5

14.08.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позові обставини, вказуючи, що ОСОБА_3 незаконно було набуто право власності на самочинно збудовану споруду, шляхом її реконструкції та збільшення, у зв`язку з порушенням порядку, встановленого законодавством. Тому вказане право власності підлягає скасуванню. Крім того, вважає, якщо право власності зареєстроване незаконно, то договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Березовський Є.В. проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві ОСОБА_2 , та вказав, що ОСОБА_3 набув право власності на нежитлове приміщення у розмірі 1466,7 кв.м. у законний спосіб, а саме: на підставі довідки №79 від 24 липня 2018 року, виданої ТОВ «АМРА ГРУП», та технічного паспорту державним реєстратором філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської області Мочаліною М. С. було здійснено реєстрацію спірного майна. Згідно довідки №79 від 24 липня 2018 року вбачається, що здійснювані ремонтні роботи та перепланування не потребують їх подальшого прийняття в експлуатацію, так як вказані ремонтні роботи відносяться до категорії СС1. Крім того, вказав, що позивачем у позові не обгрунтовано вимогу щодо визнання договору дарування недійсним, не наведено жодної правової норми. Зазначив, що на даний час вказана спірна будівля є об`єктом іпотеки.

Відповідачі по справі: ОСОБА_3 , Державний реєстратор філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської області Мочаліна М. С. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причини неявки суду невідомі, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, повідомлялася своєчасно та належним чином, 21.06.2019 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд розглядати справу у її відсутність та відмовити позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що спірний об`єкт нерухомості є предметом іпотеки за Іпотечним договором і в разі скасування судом реєстрації права власності та визнання недійсним Договору дарування, її права, як Іпотекодержателя на задоволення вимог за Договором позики та Іпотечним договором будуть грубо порушені, що є у даному випадку неприпустимим. Крім того, зазначила суду, що станом на 19 квітня 2019 року зобов`язання ОСОБА_2 за Договором позики від 24 жовтня 2018 року не виконані, а отже вона як Кредитор має намір задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок примусового продажу Предмета іпотеки.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно договору купівлі продажу нежитлової будівлі від 18.05.2019 р. посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Шефелем Д.С. реєстраційний номер №649, ОСОБА_3 придбав нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 645,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 Харків, АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 .

З рішення Державного реєстратора філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської області Мочаліної М. С. (індексний номер рішення 42231293 від 25.07.2018 р.), яким було внесено зміни в об`єкт нерухомого майна «нежитлову будівлю літ. «А-1» по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 » вбачається, що підставою для реєстрації змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слугували: довідка №79 від 24.07.2018, ТОВ «АМРА ГРУП» та технічний паспорт б/н, виданий 24.07.2018 ТОВ «АМРА ГРУП».

Згідно довідки №79 від 24 липня 2018 року, вбачається, що ТОВ «АМРА ГРУП» було проведено обстеження за адресою: АДРЕСА_1 та проінвентаризовано нежитлову будівлю загальною площею 1466,7 кв.м. та виявлено, що в будівлі був виконаний поточний ремонт з демонтажем частини внутрішніх не несучих перегородок.

Отже, із зазначеної довідки вбачається, що відповідач ОСОБА_3 виконав роботи з демонтажу внутрішніх не несучих перегородок, які входять до переліку робіт, що не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію згідно з Постановою КМУ від 07.06.2017 р. №406 «Про затвердження будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», а саме роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та не несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

Таким чином, суд приходить до висновку, що державним реєстратором філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської області Мочаліною М. С. на момент здійснення державної реєстрації не було порушено порядок реєстрації спірної будівлі, а реєстрація здійснена у встановлений законом порядок.

Представником позивача не надано суду в обґрунтування своїх вимог жодного належного та допустимого доказу, передбаченого ст.77 ЦПК України, а саме: акт перевірки, протокол з наданням у подальшому припису про усунення порушень у будівництві тощо. Зазначеними документами має підтверджуватися, що відповідач ОСОБА_3 під час проведення поточного ремонту своїми діями дійсно порушив містобудівне законодавство України. Суд, вважає, що наведені доводи представника позивача є недоведеними, тому не можуть прийматися до уваги з огляду на ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону № № 3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону Кабінет Міністрів України постановою від 23 травня 2011 року № 553 затвердив Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (далі - Порядок № 553), який визначає процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом (пункт 5 Порядку № 553).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 553 плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю (пункт 7 Порядку № 553).

При цьому вказаний пункт Порядку також визначає перелік підстав для проведення позапланової перевірки, який є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню. Зокрема, це:

- подання суб`єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об`єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням;

- необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів;

- виявлення факту самочинного будівництва об`єкта;

- перевірка виконання суб`єктом містобудівної діяльності вимог приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю;

- вимога Держархбудінспекції про проведення перевірки;

- звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог містобудівного законодавства;

- вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Строк проведення позапланової перевірки не може перевищувати п`яти робочих днів, а у разі потреби може бути одноразово продовжений за письмовим рішенням керівника відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю чи його заступника не більше ніж на два робочих дні.

Під час проведення позапланової перевірки посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю зобов`язана пред`явити службове посвідчення та направлення для проведення позапланової перевірки.

Зміст наведених норм права свідчить про те, що позапланова перевірка може бути проведена виключно у разі наявності підстав, визначених у пункті 7 Порядку № 553, про що повинно бути зазначено у направленні для її проведення.

Повноваження посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю визначені у пункті 11 вказаного Порядку та кореспондуються з положеннями статті 41 Закону № 3038-VI.

Так, посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право:

1) безперешкодного доступу до місць будівництва об`єктів та до об`єктів, що підлягають обов`язковому обстеженню;

2) складати протоколи про вчинення правопорушень, акти перевірок та накладати штрафи відповідно до закону;

3) видавати обов`язкові для виконання приписи щодо:

а) усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил;

б) зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт;

4) проводити перевірку відповідності виконання підготовчих та будівельних робіт вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил, затвердженим проектним вимогам, рішенням, технічним умовам, своєчасності та якості проведення передбачених нормативно-технічною і проектною документацією зйомки, замірів, випробувань, а також ведення журналів робіт, наявності у передбачених законодавством випадках паспортів, актів та протоколів випробувань, сертифікатів та іншої документації;

4-1) проводити перевірку відповідності будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, що використовуються під час будівництва об`єктів, вимогам державних стандартів, норм і правил згідно із законодавством;

6) залучати до проведення перевірок представників центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, експертних та громадських організацій (за погодженням з їх керівниками), фахівців галузевих науково-дослідних та науково-технічних організацій;

7) одержувати в установленому законодавством порядку від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, фізичних осіб інформацію та документи, необхідні для здійснення державного архітектурно-будівельного контролюконтролю.

8) вимагати у випадках, визначених законодавством, вибіркового розкриття окремих конструктивних елементів будинків і споруд, проведення зйомки і замірів, додаткових лабораторних та інших випробувань будівельних матеріалів, виробів і конструкцій;

9) забороняти за вмотивованим письмовим рішенням експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію;

10) здійснювати фіксування процесу проведення перевірки з використанням аудіо - та відеотехніки;

11) здійснювати контроль за дотриманням порядку обстеження та паспортизації об`єктів, а також за реалізацією заходів щодо забезпечення надійності та безпеки під час їх експлуатації.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядає відповідно до закону справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності (частина третя статті 41 Закону № 3038-VI).

За правилами пункту 8 Порядку № 553 постанови органів державного архітектурно-будівельного контролю можуть бути оскаржені до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, або до суду.

За результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком.

У разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт (пункти 16, 17 Порядку № 553).

Права та обов`язки суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль зазначені пунктах 13, 14 Порядку № 553.

Зокрема, суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, зобов`язаний виконувати вимоги органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Таким чином, з огляду на положення статті 41 Закону № 3038-VI та Порядку № 553 слід дійти висновку про те, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватись лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позапланова перевірка позивачем не проводилася. В матеріалах справи відсутні будь-які докази - факти проведення позапланової перевірки, складання протоколу про вчинення правопорушень, а також видачі обов`язкового для виконання припису щодо усунень порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, чим взагалі спростовуються висновки Позивача стосовно виявлення об`єкту самочинного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд вважає, що без встановлення зазначених обставин на підставі належних та допустимих доказів та без надання їм належної правової оцінки, неможливо встановити факти порушення відповідачем ОСОБА_3 містобудівного законодавства при проведенні будівельних робіт у спірній будівлі.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі №465/1461/16 а.

Судом також встановлено, що 28 серпня 2018 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування №1100 посвідчений Приватним нотаріусом ХМНО Шефелем Д.С., згідно умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар об`єкт нерухомого майна «нежитлову будівлю літ. «А-3», загальною площею 1466,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . АДРЕСА_1 .

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимоги про визнання вказаного договору дарування недійсним, суд виходить з того, що під час укладення зазначеного Договору дарування спірний об`єкт нерухомості не значився, як об`єкт незавершеного будівництва, на що позивач посилався в обгрунтування цієї позовної вимоги, і жодним документом це не підтверджено і по теперішній час.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Таким чином, суд погоджується з доводами представника ОСОБА_2 адвоката Березовського Є.В. у цій частині та приходить до висновку, що спірний Договір дарування між відповідачами укладався у законний спосіб з додержанням вищенаведених норм Законодавства України, без порушень на які вказує Позивач, а отже права позивача в даному випадку не порушені.

Судом також встановлено, що 24 жовтня 2018 року між ОСОБА_5 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору) та ОСОБА_2 був укладений Договір позики у відповідності до умов якого ОСОБА_2 позичила кошти у сумі 1407000 гривень з кінцевим терміном повернення 24 лютого 2019 року, що підтверджується договором позики (а.с. ).

Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між ОСОБА_5 (далі за текстом: Кредитор, Іпотекодержатель) та Відповідачем 1 - ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір від 24 жовтня 2018 року посвідченим Приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Т.А. зареєстрований в реєстрі за №3495 (далі за текстом Іпотечний договір), що підтверджується копією Іпотечного договору (а.с. ).

На підставі зазначеного Іпотечного договору до Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки було внесено запис про обтяження за індексним номером 43669080 від 24.10.2018 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №142597732 від 24 жовтня 2018 р. (а.с.)

Відповідно до п. 1.5. ч. 1 Іпотечного договору іпотека за Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо виконання Позичальником кожного і всіх його зобов`язань за Договором позики від 24 жовтня 2018 року у такому розмірі, у такий строк і в такому порядку, який встановлено в Договорі позики, з усіма змінами і доповненнями до нього.

У відповідності до п. 2.1. ч. 2 Іпотечного договору Іпотекодавцем було передано в іпотеку Іпотекодержателю, у якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики нерухоме майно: нежитлова будівля, літ «А-3» загальною площею 1466,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 область АДРЕСА_2 . Харків АДРЕСА_1 . 2 (далі за текстом Предмет іпотеки).

Відмовляючи позивачу у задоволенні його вимог, суд приймає до уваги той факт, що спірний об`єкт нерухомості є предметом іпотеки за Іпотечним договором і в разі скасування судом реєстрації права власності та визнання недійсним Договору дарування, права третьої особи по справі ОСОБА_5 , як Іпотекодержателя на задоволення вимог за Договором позики та Іпотечним договором будуть грубо порушені, що є у даному випадку неприпустимим. Крім цього, представником позивача інших позовних вимог в цій частині не заявлялось.

Окрім того, судом приймається до уваги той факт, який не заперечується сторонами, що станом на 19 квітня 2019 року зобов`язання ОСОБА_2 за вказаним Договором позики не виконані, а отже ОСОБА_5 , як кредитор має намір задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок примусового продажу Предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. А кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1, ч.2).

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до положень ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема, за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Аналізуючи перелік вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що зазначені Договір позики та Іпотечний договір є чинними на теперішній час, оскільки, укладені з додержанням норм чинного Законодавства України, що регулюють подібні відносини. Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач взагалі не ставить питання щодо визнання недійсними даних правочинів та не наводить жодних норм, на підставі яких суд може прийти до такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до положень ст.ст. 76 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки представник позивача, на виконання свого процесуального обов`язку не надав суду належних, допустимих та неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, при цьому обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 202, 319, 321, 328, 331, 509, 526 ЦК України, ст.ст. 1 -10, 76 81, 158, 263 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позовні вимоги Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора філії КП «Добробут» Литвинівської сільської ради у м. Чугуїв Харківської обл. ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.09.2019.

Головуючий: