ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 616/834/18-ц

провадження № 22ц/818/5902/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області, представник третьої особи - Мальцева О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 жовтня 2019 року в складі судді Оболєнської С.А.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_2 з 28 листопада 2008 року по 11 вересня 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу їхня спільна дочка залишилася проживати з ним та перебувала на його утриманні. Натомість відповідачка жодним чином дитині не допомагала та участі в її вихованні не приймала.

Зазначив, що рішенням суду від 10 серпня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі ј частини усіх видів її доходу. Проте, відповідачка сплачує аліменти лише частково, добровільно дитині не допомагає.

Вказав, що ОСОБА_2 життям дочки та станом її здоров`я не цікавиться, не займається її вихованням, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не проявляє щонайменшої материнської турботи та інтересу до долі дочки, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Зазначив, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, що може слугувати негативним прикладом їхній дочці.

Вказав, що наявність у ОСОБА_2 прав щодо дитини ускладнює виконання ним батьківських обов`язків, оскільки йому необхідно отримувати від неї згоду на вчинення тих чи інших дій щодо дитини, зокрема, на виїзд за кордон тощо.

Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2018 року направлено матеріали справи за підсудністю до Чугуївського міського суду Харківської області.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не звернув увагу на те, що норми сімейного законодавства передбачають вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав та не містять обмежень щодо можливості позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; що суд безпідставно дійшов висновку про необґрунтованість та формальність висновку органу опіки та піклування, оскільки цим органом вивчено умови проживання дитини, опитано сусідів, працівників школи, проведено бесіди з батьками дитини; що судом не надано належну оцінку показанням свідків, які є родичами дитини, постійно з нею спілкуються та обізнані про ступінь участі відповідачки у вихованні дитини; що під час розгляду питання про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав органом опіки та піклування встановлено, що її старша дочка ОСОБА_4 також фактично покинута нею та мешкає у чужій сім`ї, що свідчить про її ставлення до виконання батьківських обов`язків; що висновок суду про несплату відповідачкою аліментів через неможливість працевлаштування у зв`язку з доглядом за бабою та дідом є безпідставним, оскільки вони померли ще до того, як він звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів; що згідно останнього розрахунку заборгованості за аліментами відповідачка не сплачує їх з квітня 2019 року, хоча й працевлаштована, тобто злісно ухиляється від їх сплати; що протягом останнього року відповідачка лише одного разу відвідувала дочку, та він зі свого боку не чинив їй перешкод у спілкуванні з дитиною.

02 грудня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення - законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що вона бажає спілкуватися з дочкою, але позивач їй чинить перешкоди у вихованні дитини.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано відсутністю підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав щодо дочки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 листопада 2008 року по 11 вересня 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 09 жовтня 2015 року вдруге уклав шлюб з ОСОБА_5 (а. с. 16).

Актом обстеження матеріально-побутових умов комісії виконавчого комітету Шипуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області від 13 липня 2018 року встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , його дружиною ОСОБА_6 та дітьми ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Сім`я проживає у приватному будинку з пічним опаленням, матеріальне становище добре, предметами побуту, продуктами харчування, дитячим одягом забезпечені у повному обсязі; в помешканні створені умови для всебічного розвитку дітей; будинок відповідає санітарним нормам, також є присадибна ділянка для вирощування сільськогосподарських культур, підсобне господарство, свійські тварини. Постійний догляд за дітьми виконує ОСОБА_6 . Колишня дружина ОСОБА_2 участі у вихованні і догляді за дочкою ОСОБА_9 не бере, матеріальної допомоги не надає, дочку не відвідує і намірів спілкуватися з дитиною не має (а. с.11).

ОСОБА_2 зареєстрована у м. Чугуїв Харківської області, та проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями ГУ ДМС України в Харківській області та довідкою виконавчого комітету Шипуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області від 05 жовтня 2018 року (а. с. 15, 26).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що вона проживає одна, іншої сім`ї у неї немає.

Із довідок Шипуватської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів імені Героя Радянського Союзу І.М. Заболотного Великобурлуцької районної ради Харківської області № 170 від 26 вересня 2018 року, №18 від 22 січня 2019 року та № 01/17-184 від 16 вересня 2019 року, в якій навчається ОСОБА_3 вбачається, що дитина виховується в сім`ї батька разом з мачухою та зведеними сестрами, який займається її вихованням, цікавиться її шкільним життям, допомагає класному керівнику у проведенні класних свят, відвідує батьківські збори. З матір`ю ОСОБА_2 дівчинка майже не контактує та зустрічається з нею лише з дозволу батька. Мати батьківські збори не відвідувала, її не запрошували, тому що дівчинка проживає в сім`ї батька. Загальношкільні збори вона відвідувала та приходить на свята, де і має можливість спілкуватися з дочкою. З 01 вересня 2019 року до 16 вересня 2019 року до школи не з`являлася, до класного керівника з приводу навчання не зверталася (а. с. 14, 51, 138).

Із довідки лікаря ОСОБА_10 від 16 вересня 2019 року №44 вбачається, що ОСОБА_2 за останні 9 місяців з приводу дитини не зверталася (а. с. 137).

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі ј частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання зазначеного рішення суду 25 серпня 2016 року видано виконавчий лист №616/534/16-ц, що підтверджується листом Великобурлуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13 липня 2018 року (а. с. 12).

З довідки Великобурлуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 15 лютого 2019 року та розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що ОСОБА_2 дійсно сплачує аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 За весь період стягнення, визначений у виконавчому листі з 20 липня 2016 року по 15 лютого 2019 року нараховано до сплати аліменти у розмірі 34 485,21 грн, сплачено - 16 255,18 грн, заборгованість становить 18 230,03 грн (а. с. 81-82). Станом на 13 липня 2018 року заборгованість складає 19 199,45 грн, станом на 15 серпня 2019 року - 24 547,08 грн (а.с. 13, 135-136).

З 17 квітня 2018 року по 30 серпня 2018 року ОСОБА_2 була зареєстрована як безробітна у Великобурлуцькій районній філії Харківського обласного центру зайнятості та отримала дохід за цей період у розмірі 1513,25 грн, в тому числі, утримані аліменти у розмірі 747,84 грн (а. с. 84).

З 12 жовтня 2018 року ОСОБА_2 працює оператором верстатів з програмним керуванням дільниці нестандартних деталей у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Трубоелемент», позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується характеристикою від 18 грудня 2018 року (а. с. 53).

Сума доходу ОСОБА_2 за період з 12 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року склала 11 659,09 грн, а за вирахуванням податків - 9 560,45 грн, що підтверджується довідками про доходи Товариства з обмеженою відповідальністю «Трубоелемент» від 18 грудня 2018 року та 29 січня 2019 року (а. с. 52, 80).

Із висновку Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області від 28 березня 2019 року №01-61/824 вбачається, що орган опіки та піклування вважає можливим позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 127-128).

З витягів з протоколу №3 від 22 лютого 2019 року та №5 від 27 березня 2019 року засідання комісії з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації вбачається, що на засіданні були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які надали пояснення щодо виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

22 лютого 2019 року розгляд питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав перенесено у зв`язку з необхідністю отримання акту обстеження умов проживання матері, характеристик з місця проживання, навчання дитини тощо. Також, на засіданнях встановлено, що ОСОБА_2 має старшу дочку - ОСОБА_4 , разом з якою теж не мешкає (а. с. 161-162).

У судовому засіданні суду першої інстанції допитані свідки ОСОБА_11 - мати дружини позивача та ОСОБА_12 - мати позивача, які надали показання щодо невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо її малолітньої дочки.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено.

Належних і допустимих доказів винного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що вона бажає спілкуватися з дочкою, однак, позивач їй в цьому перешкоджає. Крім того, на сьогодні вона проживає на відстані більше ніж 60 км від дочки, працює, тому не має можливості часто бачитися з дочкою.

Позивач в свою чергу в суді апеляційної інстанції пояснив, що спілкування відповідачки з дочкою негативно впливають на їхню дочку.

З довідок загальноосвітньої школи, в якій навчається дочка сторін вбачається, що мати батьківські збори не відвідувала, оскільки її не запрошували, тому що дівчинка проживає в сім`ї батька. Натомість, загальношкільні збори вона відвідувала та приходить на свята, де має можливість спілкуватися з дочкою.

Такі обставини свідчать про свідоме прагнення відповідачки спілкуватися з дочкою, однак, відносини, які склалися між позивачем та відповідачкою, є перешкодою в цьому, а це не є ухиленням відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки винні в цьому обидві сторони.

Факт стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини сам по собі не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дочки, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки, однак вживає заходів щодо працевлаштування та її погашення.

Наявність заборгованості по аліментам не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Зазначене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 05 березня 2018 року, справа № 523/20084/14-ц, провадження № 61-4802св18; від 25 жовтня 2018 року, справа № 522/7992/15-ц, провадження № 61-30611св18; від 16 січня 2019 року, справа № 199/5032/16-ц, провадження № 61-33806св18; від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц, провадження № 61-2322св19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17, провадження №61-7875св19; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц, провадження № 61-33492св18.

Не може бути підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав і необхідність для позивача отримувати згоду ОСОБА_2 на вчинення тих чи інших дій щодо дитини, зокрема, на виїзд її за кордон.

Крім того, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини, і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244 цс 18).

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, що може слугувати негативним прикладом їхній дочці, є безпідставними, доказів на їх підтвердження суду не надано.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, а також, що мати дитини виявляє намір спілкуватись з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що норми сімейного законодавства передбачають вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав та не містять обмежень щодо можливості позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, є неспроможними.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, згідно якого ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, неодноразово надавалось у судовій практиці, зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», та в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа № 199/5032/16-ц, провадження № 61-33806св18, від 18 лютого 2019 року, справа № 729/1265/16-ц, провадження № 61-32038 св 18, від 15 квітня 2019 року, справа № 522/811/16-ц, провадження № 61-32253св18, від 21 серпня 2019 року, справа №661/4038/17, провадження №61-12135св19 та в інших.

На виконання вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин зазначений висновок Верховного Суду щодо тлумачення статті 164 СК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд безпідставно дійшов висновку про необґрунтованість та формальність висновку органу опіки та піклування, оскільки цим органом вивчено умови проживання дитини, опитано сусідів, працівників школи, проведено бесіди з батьками дитини, судова колегія відхиляє.

Згідно частин 5, 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав; не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачкою щодо врегулювання даного конфлікту; не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Також, він не містить висновку про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить її інтереси.

Тобто, зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що органом опіки та піклування вивчено умови проживання дитини, опитано сусідів, працівників школи, проведено бесіди з батьками дитини, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зі змісту висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та витягів з протоколів засідання комісії з питань захисту прав дитини не вбачається, що органом опіки та піклування проведено такі дії.

Крім того, вищевказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Посилання ОСОБА_1 , що висновок суду про несплату відповідачем аліментів через неможливість працевлаштування у зв`язку з доглядом за бабою та дідом є безпідставним, оскільки вони померли ще до того, як він звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів, спростовуються матеріалами справи.

З листа Великобурлуцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13 липня 2018 року вбачається, що аліменти з ОСОБА_2 стягнуто, починаючи з 20 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, та виконавчий лист на виконання рішення суду видано 25 серпня 2016 року.

З 2016 року ОСОБА_2 доглядала свою бабу ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та діда ОСОБА_14 , разом з якими постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками сільського голови та секретаря Шипуватської сільської ради Великобурлуцього району Харківської області від 25 липня 2016 року №511 та від 18 квітня 2018 року №317 (а. с. 77-78, 79).

З довідки про отримання допомоги від 18 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Управління соціального захисту населення Великобурлуцької районної державної адміністрації та з 15 серпня 2016 року по 26 липня 2017 року отримувала допомогу щомісяця у розмірі 117,88 грн. за здійснення догляду за своєю бабою ОСОБА_13 (а. с. 83).

Тому висновок суду, що заборгованість за аліментами у відповідачки утворилась у зв`язку з тим, що вона була позбавлена можливості працевлаштуватися, оскільки доглядала своїх бабу та діда, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

Крім того, сама по собі наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Аналізуючи обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав, як крайній захід впливу на відповідачку як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме матір до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_2 як мати не бере достатньої участі у вихованні дочки, судова колегія вважає за доцільне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дочки ОСОБА_3 , поклавши на Службу у справах дітей Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області як орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

За таких умов, оскаржуване рішення суду необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом зазначеного змісту.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 жовтня 2019 року - змінити, доповнивши його наступним абзацом.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків покласти на Службу у справах дітей Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.