Центральний районний суд м. Миколаєва
____________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Лубінської Олени Миколаївни комунального підприємства «Енерго» про визнання дій незаконними та відновлення становища, яке існувало до порушення,-

В С Т А Н О В И Л А:

13.12.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати неправомірними дії АТ «Альфа-Банк» зі звернення стягнення за іпотечним договором від 30 вересня 2008 року на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 109, 7 кв.м., житловою площею 60,9 кв.м., площа гаража 22,4 кв.м. в АДРЕСА_1 , з реєстрації 14.06.2019 р. права власності з ОСОБА_1 на АТ «Альфа-Банк» та скасувати запис про право власності за номером 32042560 від 14.06.2019 11:21:31, державний реєстратор ЛубінськаО.М., КП «Енерго» та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47399516 від 19.06.2019 08:54:38, державний реєстратор ЛубінськаО.М., КП «Енерго», поновити право власності ОСОБА_1 на вищезазначену квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 30.09.2008 р. між нею та ПАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір №1401/0908/88-021 про видачу кредиту у сумі 35000,00 дол. США. 09.12.2019 р. нею отримано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої їй стало відомо, 14.06.2019 р. державним реєстратором Лубінської О.М. зареєстровано право власності на належну їй квартиру за АТ «Альфа-Банк», яке звернувши стягнення на предмет іпотеки за вищезазначеним іпотечним договором від 30.09.2008 р., яким забезпечувалися зобовязання боржника перед кредитором за вищевказаним кредитним договором, який визнано судовими рішеннями, що набрали законної сили, таким, що є виконаним ОСОБА_2 , зокрема виконавчі провадження №49556248 та №49556084 закінчені 20.092016 р. повним виконанням боржниками судового рішення від 21.01.2015 р. (стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості 203 272,03 грн. на користь ПАТ «Альфа-Банк»), безпідставно та незаконно порушив майнові права позивача, які потребують відновленню та захисту у порядку цивільного судовчинства.

16.12.2019 року позивач надав суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 60,9 кв.м., площа гаража 22,4 кв.м. в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 101.

17.12.2019 року матеріали заяви передані на розгляд судді.

Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно п.1 та 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п.2,9 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії та іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача , на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно роз`яснень даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи наявність майнового спору між сторонами, обсяг позовних вимог, враховуючи вимоги співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, суд приходить до висновку, що вимоги про забезпечення позову підлягають задоволенню, оскільки наявні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді арешту на зазначене нерухоме майно, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду , або неможливо буде взагалі ефективне поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Керуючись ст.ст.149-151 ЦПК України, постановою Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.06 року, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти обтяження у вигляді арешту на трикімнатну квартиру загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 60,9 кв.м., площа гаража 22,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 - до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Заборонити укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна.

Копії ухвали для негайного виконання надіслати до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради.

Копії ухвали для негайного виконання надіслати до

Копії ухвали надіслати сторонам по справі.

Ухвала може бути оскаржена разом до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО