Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/4416/16-ц

провадження № 61-21277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року у складі судді Каліушка Ф. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути за договором позики, укладеним у виді боргової розписки, з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 60 000 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 1 634031,48 грн.

Позов обґрунтований тим, що 28 серпня 2012 року він надав у борг грошові кошти ОСОБА_2 у розмірі 60 000,00 дол. США,що підтверджується розпискою, складеною та підписаною відповідачем того ж дня, в якій вказано, що відповідач отримує зазначену суму коштів в іноземній валюті у борг і зобов`язується повернути зазначену суму через шість місяців. Станом на день звернення до суду відповідач гроші не повернув та від повернення боргу ухиляється.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про тлумачення змісту правочину, посилаючись на те, що насправді розписку видано 28 серпня 2011 року та просив розтлумачити зміст договору позики таким чином: «датою написання розписки на підтвердження укладення між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 договору позики є 28 серпня 2011 року».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 60 000,00 дол. США, що згідно з курсом НБУ становило 1 634031,48 грн. Вирішено питання судових витрат. У зустрічному позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, на підтвердження укладення якого 28 серпня 2012 року відповідач надав розписку, зміст правочину є зрозумілим та додаткового тлумачення у спосіб, який просить позивач за зустрічним позовом, непотребує. У строк, встановлений в розписці ОСОБА_2 , отримані у борг кошти не повернув, а тому суд дійшов висновку про стягнення цих коштів на підставі статей 1046, 1047, 1049 ЦК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з його висновками та зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір згідно з законодавством.

Доводи заявника, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права взяв до уваги показання свідків на підтвердження факту укладення 28 серпня 2012 року договору позики та про безпідставність незастосування до спірних відносин позовної давності суд апеляційної інстанції відхилив як безпідставні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, поданою ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Суди залишили поза увагою норми матеріального права, які безпосередньо регулюють спірні правовідносини та підлягають застосуванню при ухваленні рішення суду, а саме статті 261, 267 ЦК України щодо застосування позовної давності, оскільки як убачається з розписки, наданої на підтвердження укладення договору позики, та його умов, обов`язок позичальника ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 позику визначений через шість місяців. Тобто, перебіг позовної давності щодо зобов`язання повернути позикодавцеві позику починається саме з 02 березня 2012 року та закінчується 02 березня 2015 року.

Є суперечливим висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на показаннях свідків. Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов, виходячи із того, що відповідач зобов`язаний повернути позику через шість місяців з часу отримання коштів, ОСОБА_2 не оспорює факт укладення договору з ОСОБА_1 , проте ОСОБА_2 заперечує дату складання розписки і дату отримання коштів. Поклавши зазначене в основу свого обґрунтування, та, використовуючи показання свідків, суд визнав опискою зазначений у розписці термін повернення позики, чим змінив зміст частини договору позики щодо строку повернення грошових коштів.

У цій справі доказуванню підлягає дотримання строку звернення до суду за захистом своїх прав, а строк виконання зобов'язань згідно зі статтею 218 ЦК України не може бути доведений показаннями свідків.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 60 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 634031,48 грн, проте суд не навів розрахунку та не врахував курс іноземної валюти, встановлений НБУ станом на 26 грудня 2016 року.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити зустрічний позов ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про сплив позовної давності є неправомірними, оскільки він пов`язує її застосування з безпідставним тлумаченням ним договору позики в частині терміну повернення боргу. Розписка, складена 28 серпня 2012 року, може передбачати строк повернення боргу в минулому часі: «до 01 березня 2012 року». Саме так відповідач просив розтлумачити договір позики у зустрічному позові, в якому йому відмовлено. Твердження відповідача щодо укладення між сторонами договору 28 серпня 2011 року не підтверджено жодними належними і допустимими доказами. Дата складення розписки є юридичним фактом, що підлягає доказуванню й не може бути встановлена або спростована формально-лінгвістичним тлумаченням тексту розписки. Цей факт підтверджений незалежно від розписки - об`єктивними та незалежними від самої розписки доказами. Саме такими доказами й стали показання свідків, які були присутніми 28 серпня 2012 року при складенні ним розписки та одержанні коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

06 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою й витребувано справу.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 10 червня 2019 року № 642/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

07 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 серпня 2012 року позивач ОСОБА_1 надав у позику відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США.

Факт передачі грошей підтверджується розпискою від 28 серпня 2012 року, згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 зазначену суму позики через шість місяців, зазначивши дату повернення грошових коштів 01 березня 2012 року.

Отримані у борг кошти ОСОБА_2 не повернув.

Крім того, суди встановили, що при складанні розписки відповідач допустив описку в терміні поверненні коштів за договором позики, а саме замість «01 березня 2013 року» помилково вказано «01 березня 2012 року».

Суди попередніх інстанцій, виходячи зі змісту розписки, складання якої не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , а також показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили обставини отримання відповідачем коштів у борг саме у серпні 2012 року, установили між сторонами правовідносини, що випливають із договору позики, який укладений у письмовій формі 28 серпня 2012 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Віповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення відповідачем коштів, отриманих на підставі розписки, тобто між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 509, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Встановивши, що кошти відповідач взяв у позивача у борг, однак у визначений у розписці строк кошти не повернув, суди дійшли обгрунтованих висновків про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу.

Згідно зі статтею 212 ЦПК Україниу редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень (далі - ЦПК України 2004 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Доказами у справі є, зокрема, показання свідків та письмові докази (статті 63, 64 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Доводи касаційної скарги, що показаннями свідків не можуть підтверджуватися виконання зобов`язань Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що суд апеляційної інстанції надав оцінку таким доводам в апеляційній скарзі, зазначивши у судовому рішенні, що ОСОБА_2 не заперечує факт вчинення договору позики та отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , а також обов`язок їх повернення через шість місяців після їх отримання, тому немає підстав вважати, що рішення грунтується на показаннях свідків. Посилання суду першої інстанції на показання свідків не впливає на встановлення судами факту, що ОСОБА_2 отримав кошти саме у серпні 2012 року.

Доводи касаційної скарги про порушення судами статті 267 ЦК України є необгрунтованими з огляду на встановлені судами обставинами: кошти передані ОСОБА_1 28 серпня 2012 року, ОСОБА_2 у розписці допустив описку щодо дати повернення позики.

ОСОБА_2 не надав суду належні та допустимі докази, що датою повернення позики є 01 березня 2012 року.

Заперечуючи визначену суму позики 60 000,00 дол. США згідно з курсом НБУ на день вирішення спору, ОСОБА_2 відповідні розрахунки у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зазначає, що станом на 26 грудня 2016 року офіційний курс гривні до долара США становив 2626,6766, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягала стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 60 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 576 005,96 грн, а не еквіалент1 634031,48 грн як визначив суд першої інстанції.

У справі, що розглядається та у спірному договорі позики від 28 серпня 2012 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 60 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

З огляду на викладене, необхідно змінити резолютивні частини оскаржуваних судових рішень, виключивши посилання на еквівалент у гривнях заборгованості за договором позики.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги вже були предметом дослідження та оцінки судом апеляційної інстанції, спрямовані на власне тлумачення норм матеріального права, переоцінку доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміни резолютивних частин оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року зупинено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року змінити, виключивши із їх резолютивних частин посилання на еквівалент у гривнях заборгованості за договором позики.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко