Справа №295/3945/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира:
під головуванням судді Чішман Л.М.
за участю секретаря Білінської Л.С.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 (Військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за втрату майна,-
В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 17.10.2018 року просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 160 000,03 грн. заборгованості, яка виникла в результаті втрати та псуванням військового майна. Позовну заяву мотивує тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12 грудня 2012 року №1222 «Про призначення службового розслідування з приводу нестачі майна зв`язку, виявленої в ході проведення інвентаризації» у військовій частині НОМЕР_1 було призначено службове розслідування з приводу нестачі майна, закріпленого за начальником зв`язку майором ОСОБА_2 . Відповідно до службового розслідування встановлено, що 06 вересня 2012 року під час готування до виконання вправи на плаву ОСОБА_2 втратив військове майно. Згідно довідки-розрахунку суми завданих державі збитків внаслідок втрати військового майна від 13 грудня 2012 року, сума збитків з урахуванням кратності, визначеної Постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 1995 року № 880 «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості», становить 218 711,45 грн. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13 грудня 2016 року №1230 відповідача було притягнуто до повної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на загальну суму 218 711,45 грн. Оскільки відповідач добровільно сплатив позивачу частину вартості втраченого майна в сумі 58711,42 грн., а решту суми у добровільному порядку відшкодовувати відмовляється, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 160 000,03 грн. Представник військової частини НОМЕР_1 Климчук С.О. в судовому засіданні позов підтримав, просив позов задовольнити. Зазначив, що відповідач приймав активну участь у розслідуванні обставин втрати ввіреного йому майна, і часткового відшкодував заборгованість. Відповідач за його участі в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував факту втрати військового майна та обставини, за яких майно було втрачено. Подав заяву про розгляд справи без його участі, просив зменшити розмір відшкодування, посилаючись на тяжкий матеріальний стан, стан здоров"я дружини, яка має тяжке захворювання, хворіє протягом тривалого часу, необхідні значні кошти на її лікування та значний розмір витрат які має сплачувати за навчання дітей. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача за його участі в судовому засіданні, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця врегульовано Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі- Положення № 243/95). Зміст цього положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Відповідно до вимог п.2 вказаного вище Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти. У випадках, передбачених п.14 цього Положення № 243/95, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна. Пунктом 8 Положення 243/95 передбачено, що залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність. Відповідно до п. 13 Положення № 243/95 військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:
- умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;
- приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;
- заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;
- дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;
- недостачі, а також знищення або псування військового майна,
переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання
чи для іншої мети.
Згідно з п.14 Положення № 243/95 військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно-технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2-10-кратному розмірі вартості цього майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 880 від 02.11.1995 року затверджено Перелік військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, згідно якого у трикратному розмірі вартості відшкодовується нестача агрегатів, запасних частин, інструментів, приладів і приладдя до озброєння, військової техніки, устаткування, апаратури, засобів зв`язку, технічних засобів охорони і до обчислювальної техніки, за оптичні прилади, імпортні електрифіковані інструменти, пальне, масло і мастила, спирти і спеціальні рідини, паливо.
Судом встановлено, що капітан ОСОБА_2 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду начальника радіоцентру польового вузла з 02.09.2003 року на підставі наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 02.09.2003 року № 179 (а.с. 8). Зі змісту рапорта голови інвентаризаційної комісії від 12.12.2012 року виявлено факт нестачі майна зв`язку (а.с. 22). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12 грудня 2012 року №1222 «Про призначення службового розслідування з приводу нестачі майна зв`язку, виявленої в ході проведення інвентаризації» у військовій частині НОМЕР_1 призначено службове розслідування з приводу нестачі майна зв`язку, закріпленого за начальником зв`язку майором ОСОБА_2 . В ході проведеного службового розслідування було встановлено, що під час проведення інвентаризації майна служби зв`язку інвентаризаційною комісією було виявлено нестачу майна зв`язку, а саме: радіостанції RF5800V 1 шт., рюкзака Falcon 2 - 1 шт., легкої гарнітури з можливістю занурення 1 шт., електронного тестера «Флук» - 1шт. та електронного компасу 1шт., що підтверджується змістом акту службового розслідування від 13.12.2018 року, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с. 10-12). Згідно довідки-розрахунку суми завданих державі збитків внаслідок втрати військового майна від 13 грудня 2012 року, сума збитків з урахуванням кратності, визначена на підставі норм Постанови Кабінету Міністрів України від 02 листопада 1995 року № 880 «Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості» (далі Постанова Кабінету Міністрів України № 880), становить 218 711,45 грн., з них прямої дійсної шкоди 107 173,53 грн. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13 грудня 2012 року №1230 відповідача було притягнуто до повної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на загальну суму 218 711,45 грн. (а.с.32-34). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №282 від 13 грудня 2012 року майор ОСОБА_2 був звільнений з лав Збройних Сил України в запас за п. «а» ч.6 - у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 35). Згідно наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України № 0096-БГ від 27.04.2007 року, розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України № 322/1/0204 ОКП, Закону України від 17.03.2014 року № 1126-411 військову частину НОМЕР_1 вважати, що з 24.03.2014 року перейшла на умовне найменування військового часу «Військова частина польова пошта НОМЕР_2 », що підтверджується змістом наказу тимчасово виконуючого обв`язки командира Військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 1 від 24.03.2014 року (а.с. 36). В подальшому згідно наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 28.04.2014 року № 33 ОСОБА_2 був призначений на посаду сторожа Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (а.с. 37). 30.09.2016 року ОСОБА_2 був звільнений з посади сторожа відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 38).
Судом встановлено, що у період з січня 2013 року по вересень 2016 року відповідач сплатив в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 34 432,54 грн. За період розгляду справи в суді відповідач відшкодував позивачу борг в сумі 22812 грн. 48 коп. Таким чином, ОСОБА_2 відшкодував матеріальну шкоду на загальну суму 58711, 42 коп.
В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач підлягає притягненню до матеріальної відповідальності у повному розмірі у зв`язку з тим, що він допустив втрату майна, переданого йому під звіт для зберігання. На підтвердження обставин, що відповідач втратив майно, передане йому під звіт, позивач надав суду копію договору про повну матеріальну відповідальність та копію акта приймання № 3743 засобів та майна зв`язку іноземного виробництва від 15.11.2010 року (додаток 5 до позову, а.с. 23-25). Дослідивши копію вказаного вище акта № 3743 засобів та майна зв`язку іноземного виробництва від 15.11.2010 року, суд приходить до висновку, що вказаний документ є недопустимим доказом з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В частині другій цієї ж статті визначено, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003", відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зі змісту частини 1 статті 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В частинах 5,6,7 цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Всупереч вказаним вище вимогам до письмових доказів позивач долучив до позову фотокопію документа, яка не виготовлена у повному обсязі, окремі сторінки, які не пронумеровані, не прошиті, не відповідають хронологічній послідовності, не скріплені підписом уповноваженої особи, не засвідчені печаткою. Зі змісту вказаного документу також не вбачається, що акт оформлений у вигляді належним чином засвідченого витягу. Аркуш, на якому міститься підпис відповідача про прийняття під звіт матеріальних цінностей (а.с. 26) за своїм змістом не відповідає формі та змісту фотокопії акта № 3743 засобів та майна зв`язку іноземного виробництва від 15.11.2010 року. Беручи до уваги викладені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 під звіт в користування були передані втрачені ним майнові цінності, що є обов`язком позивача згідно зі ст. 81 ЦПК України. Суд вважає надану позивачем фотокопію акта приймання № 3743 засобів та майна зв`язку іноземного виробництва від 15.11.2010 року недопустимим, недостовірним та недостатнім доказом, наданим на підтвердження фактичних обставин по справі, які підлягають встановленню в ході судового розгляду та належать до предмета доказування.
Безпідставним є посилання позивача на укладення з ОСОБА_2 договору про повну матеріальну відповідальність з огляду на наступне.
Нормами Положення № 243/95 не передбачено укладення з військовослужбовцями договору про повну матеріальну відповідальність. Порядок та підстави укладення з працівниками договору про повну матеріальну відповідальність передбачені приписами ст. 135-1 КЗпП України, в якій зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. На даний час перелік посад і робіт, роботи на яких є підставою для укладення договору про повну матеріальну відповідальність врегульовано Постановою Державного Комітета Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань від 28.12.1977 року № 447/24. В Узагальненні практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, затвердженому Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 12 від 11.12.2015 року зазначено, що судам слід пам`ятати, що перелік посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Посада, на який працював відповідач, в даному переліку відсутня, як і не передбачено вимогами Положення 243/95 укладення з військовослужбовцями договору про повну матеріальну відповідальність, а відтак укладення з ОСОБА_2 договору про повну матеріальну відповідальність не ґрунтується на нормах закону.
Щодо дотримання порядку притягнення відповідача до матеріальної відповідальності судом встановлено наступне.
Пунктом 17 Положення № 243/95 передбачено, що командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Згідно з п. 18 Положення 243/95 розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності. Розслідування проводиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту. Зі змісту п. 21 Положення № 243/95 вбачається, що у висновку розслідування викладаються факти, встановлені відповідно до вимог пунктів 3 і 19 цього Положення, та пропозиції про притягнення винної особи (винних осіб) до обмеженої, повної чи підвищеної матеріальної відповідальності, а в разі необхідності - обґрунтування можливості зменшення суми, що підлягає стягненню з винного для відшкодування заподіяної шкоди. Висновок підписується офіцером, який проводив розслідування. Всі матеріали розслідування подаються на розгляд командиру (начальнику) військової частини, який його затверджує у разі прийняття рішення про стягнення з винного встановленої шкоди.
Командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню (пункт 23 Положення № 243/95). Відповідно до п. 25 Положення № 243/95 утримання грошового нарахування за наказом про відшкодування заподіяної шкоди провадиться щомісячно у розмірі 20
відсотків, а у разі відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок розкрадання, умисного пошкодження військового майна, - у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення (заробітку). Як вбачається з матеріалів справи та викладено вище відповідно до вимог Положення № 243/95 на підставі рапорту голови інвентаризаційної комісії від 12.12.2012 року наказом військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2012 року № 1222 було призначено проведення службового розслідування з приводу нестачі майна зв`язку, за наслідками якого був складений акт службового розслідування по факту нестачі майна, який в подальшому 13.12.2012 року був затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 . За наслідками проведеного службового розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13 грудня 2012 року №1230 відповідача було притягнуто до повної матеріальної відповідальності з урахуванням кратності на загальну суму 218 711,45 грн. Разом з тим, в цей же день 13.12.2012 року ОСОБА_2 був звільнений з військової служби в запас за п. «а» ч.6 - у зв`язку із закінченням строку контракту. Нормами Положення № 243/95 передбачено порядок стягнення з військовослужбовців суми матеріальної шкоди у разі звільнення їх від подальшого проходження військової служби. У пункті 31 Положення № 243/95 передбачено, що у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. Відповідно до п.32 Положення № 243/95 на притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в 10-денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню. Аналізуючи пункти 31-32 Положення № 243/95 можна дійти висновку, що командир військової частини звертається з позовом до суду про стягнення з військовослужбовця матеріальної шкоди у разі, якщо військовослужбовець звільнений у запас або відставку для прийняття рішення про стягнення з нього заподіяної шкоди. У випадку, якщо притягнутий до матеріальної відповідальності військовослужбовець звільняється з військової служби, то Положенням № 243/95 передбачений безспірний порядок стягнення заподіяної шкоди, а саме виконання нотаріусом виконавчого напису. Згідно з вимогою ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Доказів, які б свідчили про відмову нотаріуса у вчиненні виконавчого напису щодо стягнення з відповідача зазначеної матеріальної шкоди, матеріали справи не містять. Позивачем не надано доказів щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинення виконавчого напису та йому було відмовлено у цьому через пропуск десятиденного строку. Таким чином, позивач звернувшись до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди не дотримався передбаченого Положенням № 243/95 порядку стягнення з відповідача матеріальної шкоди та своєчасно не звернувся до нотаріуса за виконанням виконавчого напису у безспірному порядку, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Щодо строків притягнення відповідача до матеріальної відповідальності.
Відповідно до п.5 Положення № 243/95час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В частині 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Разом з тим, строк звернення до суду з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної при виконанні трудових (службових) обов`язків, визначено нормами спеціального закону - Кодексу законів про працю України. Правовідносини щодо притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності під час проходження військової служби за своєю правовою природою подібні до трудових, а тому суд вважає, що до вказаних правовідносин у питаннях, які не врегульовані Положенням № 243/95, субсидіарно мають застосовуватися норми Кодексу законів про працю України, який регулює трудові правовідносини. Частиною 3 статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Зі змісту роз`яснень, викладених в Узагальненні практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, затвердженому Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 12 від 11.12.2015 року вбачається, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодувати завдану ним шкоду. Часто судами при вирішенні питання щодо строку звернення до суду у справах цієї категорії застосувалися як норми ЦК, так і норми КЗпП. Судам слід звернути увагу на те, що поняття позовної давності визначене в ст.256 ЦК, а в ст.233 КЗпП передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП не використовується. До того ж, на відміну від ч.3 ст.267 ЦК, у разі пропуску передбаченого ст.233 КЗпП строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавством питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування судами положень гл.19 розд.V ЦК та термінів, які не містяться в ст.233 КЗпП. Аналогічне положення міститься і в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, де зазначено, що встановлені Кодексом законів про працю України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Здійснюючи системний аналіз викладених вище положень закону та роз`яснень, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, щодо визначення строку притягнення до матеріальної відповідальності, слід застосовувати норми ч. 3 ст. 233 Кодексу законів про працю України незалежно від наявності заяви сторони про застосування такого строку, а саме на суд покладається обов`язок перевірити чи дотриманий позивачем строк звернення до суду з відповідним позовом і необхідність його застосування, незважаючи на відсутність відповідної заяви відповідача про його застосування. З матеріалів справи вбачається, що факт заподіяння матеріальної шкоди був виявлений 12.12.2012 року під час проведення інвентаризації. З відповідним позовом до суду позивач звернувся 10.04.2017 року, тобто з пропуском встановленого строку, передбаченого ч. 3 ст. 233 Кодексу законів про працю України, який становить один рік. При цьому факт сплати заборгованості боржником періодичними платежами не має правового значення при вирішенні питання про пропуск позивачем строку звернення до суду з відповідним позовом, оскільки перебіг строку починається з моменту виявлення факту заподіяння шкоди. Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні 24.01.2019 року представник позивача не ставив питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач пропустив річний строк звернення до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної при проходження військової служби. З огляду на те, що позивач не довів допустими доказами підстави для стягнення з відповідача матеріальної шкоди в повному обсязі, не дотримався порядку звернення до суду, відповідно до вимог якого передбачено стягнення заборгованості в безспірному порядку шляхом звернення за виконанням виконавчого напису нотаріуса, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позову. Хоча позивач і пропустив строк звернення до суду, але це не є підставою для відмови в задоволенні даного позову, оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові у зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог. Під час розгляду справи відповідач фактично визнав позовні вимоги, не заперечував, що втратив майно, але просив зменшити розмір матеріального збитку, який підлягає стягненню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на те, що визнання позову відповідачем у даній справі суперечить закону і порушує його права, суд відмовляє у прийнятті визнання позову відповідачем.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст. 15 ЦК України, ст. 233 КЗпП України, Постановою Кабінету Міністрів України № 880 від 02.11.1995 року, Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, Постановою Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 12 від 11.12.2015 рокустаттями 3, 12, 13, 81, 141, 206,259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,- У Х В А Л И В:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 (Військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за втрату майна - відмовити. Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення виготовлено 29.01.2019 року. Позивач: Військова частина НОМЕР_1 (Військова частина польова пошта НОМЕР_4 ); АДРЕСА_1 Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_5
Суддя Л.М.Чішман