Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2019 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , за участі секретаря судового засідання Мащенко Д.О, позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив та остаточно просив поновити строк на звернення до суду, визнати наказ про припинення трудового договору від 29.11.2016 року щодо звільнення ОСОБА_1 незаконним, протиправним та скасувати його, поновити позивача на посаді охоронника ІІ розряду відділу охорони «СМБ» ДП «Маріупольський морський торгівельний порт», стягнути з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказав, що працював охоронником ІІ розряду відділу охорони «СМБ» ДП «Маріупольський морський торгівельний порт». 30.11.2016 року позивачем було укладено контракт з Державною прикордонною службу України про проходження військової служби строком на п`ять років, яку він продовжує по сьогоднішній день. Позивач вважав, що після укладення контракту про проходження військової служби за ним збережеться посада та заробітна плата охоронника, однак через деякий час служби з відповіді відповідача йому стало відомо, що 29.11.2016 року він був звільнений з посади на підставі особистої заяви у відповідності до вимог п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу. Вважає дії роботодавця незаконними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим був вимушений звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні поясняв, що не знає, яким чином повідомляв позивача про вступ на службу. В ході розгляду справи надав відповідь на відзив, в якій зазначено, що встановлений законом строк звернення до суду ним було пропущено, у зв`язку із перебуванням у постійній бойовій готовності, що виключало можливість вільного пересування та мати вільний час. Станом на день звільнення і наразі у відповідача були відсутні підстави звільнення ОСОБА_1 за приписами п.3 ст.36 КЗпП України. Дії відповідача були спрямовані на звільнення позивача з місця роботи, замість його «увільнення від роботи». Позивач вступив на військову службу саме під час дії особливого періоду, який діє і наразі. Уточнені позовні вимоги просив задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 , який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні пояснив, що позивач вважав, що його увільняють з роботи, а не звільняють. В державі досі триває особливий період. ОСОБА_1 приходили повістки з військомату, після чого він і уклав контракт. Уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні підтримувала уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 , яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити. Також були надані відзиви, в яких вказано, що позивач без поважних причин пропустив строки звернення до суду. ОСОБА_1 був звільнений з посади на підставі поданої ним заяви та в день звільнення отримав трудову книжку і копію наказу про звільнення. У роботодавця не було підстав вважати, що гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України розповсюджуються на позивача, адже при звільненні ОСОБА_1 не було надано ані контракту про проходження військової служби, ані повідомлення про призив на військову службу. У доданому до заяви про звільнення приписі зазначено лише те, що ОСОБА_1 пропонується вибути в розпорядження начальника Донецького прикордонного загону для прийняття на військову службу за контрактом по 1 етапу добору. Вказаний припис не встановлює обов`язку роботодавця вважати особу такою, що вступила на військову службу, оскільки добір відбувається в три етапи. Крім того укладений ОСОБА_1 контракт слід кваліфікувати виключно як вступ на військову службу на професійній основі, оскільки він був укладений не на строк «до закінчення особливого періоду», як того вимагає ч.3 ст.119 КЗпП України.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та аналізуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 та наказу №1434/к від 08.08.2014 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду охоронника 1 розряду відділу охорони СМБ ДП «ММТП» з 09.08.2014 року.

Як вбачається з наданою стороною відповідача копії заяви, 29.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» із заявою з проханням звільнити його, у зв`язку із вступом на військову службу на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України.

До вказаної заяви позивачем було додано припис Окремого регіонального центру комплектування з місцем дислокації п.п.Харків Державної прикордонної служби України від 29.11.2016 року №30/2730, згідно змісту якого, ОСОБА_1 пропонується вибути в розпорядження начальника Донецького прикордонного загону для прийняття на військову службу за контрактом по 1 етапу добору.

Наказом №2154/к від 29.11.2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно з ч.3 ст.36 КЗпП України, на підставі особисто поданої заяви.

Згідно копії виписки із Книги отримання трудових книжок, ОСОБА_1 , в день звільнення, а саме 29.11.2016 року отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення.

Як убачається із Витягу з наказу №477-ос від 30.11.2016 року ОСОБА_1 зараховано на військову службу за контрактом, до списків особового складу загону, всіх видів забезпечення та призначено на посаду молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії- дозиметриста першого відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІ категорії (тип А), оперативно-бойової прикордонної комендатури «Волноваха», ВОС 108979Р-084, третій тарифний розряд, з 30.11.2016 року.

30.11.2016 року між Начальником Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, на підставі ст.ст.19, 20 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується відповідною копією контракту. Контракт укладено на п`ять років, до 29.11.2021 року.

Позивач просив поновити строк звернення до суду, який ним було пропущено, у зв`язку із перебуванням у постійній бойовій готовності, що виключало можливість вільного пересування та мати вільний час.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися до суду з заявою у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно вимог ч.1 ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач перебуває у Збройних Силах України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи 29.11.2016 року, а 30.11.2016 року його було зараховано на військову службу за контрактом. Таким чином, перебіг строку позовної давності було зупинено у зв`язку з проходженням позивачем військової служби, яку він проходить по теперішній день.

Відповідно до довідки військової частини № НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України №30/686 від 03.07.2017 року ОСОБА_1 , дійсно з 30.11.2016 року безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області, н.п.Волноваха.

Згідно свідоцтва №М2-000432 Навчального центру підготовки молодших спеціалістів Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота, молодший сержант ОСОБА_1 пройшов навчання з 17.01.2017 року по 12.04.2017 року за Програмою підготовки «Молодший інспектор прикордонної служби ІІ категорії».

22.03.2018 року позивач отримав відповідь з ДП «Маріупольський морський торговельний порт», в якій зазначено, що наказом №2154 від 29.11.2016 року на підставі особистої заяви, у зв`язку зі вступом на військову службу відповідно до вимог п.3 ст.36 КЗпП України ОСОБА_1 , було звільнено, остаточний розрахунок при звільненні проведений 30.11.2016 року.

Згідно відповіді Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління №14-3011 від 10.04.2018 року, 02.03.2014 року в.о. Президента України ОСОБА_6 своїм Указом №189/2014 увів в дію рішення РНБОУ від 01.03.2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», відповідно до якого Начальнику Генерального штабу- Головнокомандувачу ЗСУ, керівникам інших військових формувань невідкладно привести ЗС України та відповідні військові формування у бойову готовність ПОВНА згідно з уточненими планами проведення військ (сил) у бойову готовність.

Згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 №174 від 10.04.2018 року, відповідно до ст.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку на мобілізацію» особливий період- це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цивільної). Вищий адміністративний суд України у Постанові від 16.02.2015 року (справа №800/582/14), виходячи із системного аналізу норм ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Відповідно до листа Управління персоналом Генерального штабу Збройних сил України №321/2568 від 25.04.2018 року, рішень про демобілізацію Президентом України не приймалось. На даний час існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України.

Згідно відповіді Управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних сил України №316/1/608 від 25.04.2018 року, з 18.03.2014 року на всій території України розпочався та триває особливий період, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 08.02.2018 року по справі №335/10496/16-ц.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 15.05.2018 року №215/0/22-18, працівники, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану не підлягають звільненню на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України. Звільнення за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України проводиться на підставі документів, що підтверджують призов, або вступ працівника на військову службу. Вказаний лист носить рекомендаційний та необов`язковий характер.

Згідно листа Головного управління Держпраці у Донецькій області №04.1-10/16-08/Д-238 від 13.06.2018 року, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток. Збройні сили України функціонують в умовах особливого періоду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і «Про альтернативну (невійськову) службу», "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але небільше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб -підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"(частина четверта статті119КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною другою статті 39 вказаного Закону (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 "Щодо дії особливого періоду", та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України та яка не закінчилась на час розгляду судового спору.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною четвертою статті 119 КЗпП України, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання наказу про звільнення позивача незаконним та скасування цього наказу, поновлення його на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується заперечень відповідача в частині того, що у відповідача не було підстав вважати, що гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України розповсюджуються на позивача, адже при звільненні ОСОБА_1 не було надано ані контракту про проходження військової служби, ані повідомлення про призив на військову службу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Звільнення за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України проводиться на підставі документів, що підтверджують призов, або вступ працівника на військову службу. Таким чином, заперечення відповідача в цій частині, також свідчать про неправомірність їх дій щодо звільнення позивача без наявності достатніх підстав.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається із матеріалів справи, до суду із позовом про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу позивач звернувся 23.04.2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції, при цьому просив стягнути заробітну плату за весь період вимушеного прогулу.

На момент винесення даного рішення з часу звернення до суду, позов про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не розглядається більше одного року, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року, тобто з 30.11.2016 року по 30.11.2017 року.

Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року(з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 313,15грн.

Враховуючи, що вказаний розрахунок проведений виходячи із восьмиденної робочої зміни, в той час як робоча зміна позивача складала 11,5 годин, суд вважає за необхідне визначити середньогодинну заробіну плату та провести розрахунок з урахуванням саме кількості робочих часів.

Згідно наданого відповідачем розрахунку: нарахування за відпрацьований час (103,5робочих годин за вересень 2016року=2394,35грн. та 138робочих годин за жовтень 2016 року=4149,00грн.), оплата за роботу у нічний час (300,44грн. та 513,84грн.), оплата за роботу у вечірній час (82,41грн. та 156,60грн.), винагорода пропорційно відпрацьованого часу у розрахунковому періоді (200,49грн.+401,08грн.), надбавка за вислугу років (143,66грн. та 248,99грн.), оплата за роботу у святкові дні (489,38грн.).

Розрахунок середньогодинної заробітної плати: 2394,35грн.+ 4149,00грн.+ 300,44грн.+ 513,84грн.+ 82,41грн.+ 156,60грн.+ 200,49грн.+ 401,08грн.+ 143,66грн.+ 248,99грн.+ 489,38грн.=9081,14/241,5робочих годин=37,60грн.

Відповідно до наданих відповідачем відомостей, ОСОБА_1 працював у бригаді №1 за графіком №6 з підсумованим обліком робочого часу, чотирьохбригадний двузміний безперервний з тривалістю робочої зміни 11,5 годин.

Беручи до уваги, що у графіку розраховано саме кількість робочих часів, суд здійснює розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням саме кількості робочих часів.

Як вбачається з Графіку №6 роботи та відпочинку кількість робочих часів за період з 30.11.2016 року по 30.11.2017 року, становить 2104,50робочих годин, із розрахунку: (за 30.11.2016 року 4 години, за грудень 2016 року- 180 годин, за січень 2017 року 172,5 годин, за лютий 2017 року 161 година, за березень 2017 року- 184 години, за квітень 2017 року- 172,5 годин, за травень 2017 року- 172,5годин, за червень 2017 року- 176,5годин, за липень 2017 року- 180 годин, за серпень 2017 року- 172,5годин, за вересень 2017 року- 176,5годин, за жовтень 2017 року- 180годин, за листопад 2017 року- 172,5годин).

Ураховуючи, що до ухвалення рішення судом позивача не поновлено на роботі, то суд вважає за необхідне застосувати положення статті 235 КЗпП України щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період в межах одного року з 30.11.2016 року по 30.11.2017 року, який становить: 37,60грн. х 2104,50 робочих годин = 79129,20грн.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути судові витрати з відповідача та навів попередній розрахунок судових витрат: 14000,00грн. на правову допомогу та 1000грн. на листування тощо.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п.п.47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Пунктом 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу та витрат на листування позивачем протягом усього судового розгляду не надано жодного доказу, окрім Договору про надання правової допомоги від 05.04.2018 року та додаткової угоди №1 до нього.

За вказаних вище обставин на підставі зібраних у справі доказах суд приходить до переконання, що заявником в силу вимог ч.1 ст.81 ЦПК України взагалі не доведено факту понесення витрат на правову допомогу та листування, не надано ані розрахунку таких витрат, ані документа, що підтверджує оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та листування задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 768,40грн. за вимоги немайнового характеру та 791,29грн. за вимоги майнового характеру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 36, 40, 48, 233-235 КЗпП України, ст.ст.4-13, 76-83, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Поновити строк звернення ОСОБА_1 до суду з цивільним позовом до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити частково.

Визнати наказ (розпорядження) Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» №8044 від 29.11.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України незаконним та скасувати його.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поновити на посаді охоронника ІІ розряду відділу охорони «СМБ» Державне підприємство «Маріупольський морський торгівельний порт» з 30.11.2016 року.

Стягнути з Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.11.2016 року по день ухвалення рішення в розмірі 79129,20грн. (сімдесят дев`ять тисяч сто двадцять дев`ять гривень двадцять копійок).

Стягнути з Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» () в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за вимоги немайнового характеру та 791,29грн. (сімсот дев`яносто одна гривня двадцять дев`ять копійок) за вимоги майнового характеру.

Допустите негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення з Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Донецької області.

Повний текст рішення буде виготовлений 28 січня 2019 року.

Суддя: Н. В. Литвиненко