Житомирський апеляційний суд
Справа №272/1163/17 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 47 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №272/1163/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області, ухвалене 06 травня 2019 року суддею Брагіним В.І. у м. Андрушівка, повний текст рішення складено 15 травня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу паркану на межі із суміжною земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 від А до Б.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів його матері йому стало відомо, що син відповідачки, яка є власником суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з її дозволу встановив паркан на його земельній ділянці, чим було порушено межі від т. А до Б у розмірі 1,80 м по ширині. Також відповідачка на належній йому земельній ділянці побудувала гараж. Остання відмовляється добровільно усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, чим порушує його права, як власника.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог.

На його думку, судом не враховано, що йому належить будинок, розташований на спірній земельній ділянці, право на яку до нього перейшло відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України. Крім того, у 2003 році було виготовлено технічну документацію, яка містить акт узгодження зовнішніх меж. Тому, вважає висновок суду про відсутність встановлених меж земельної ділянки та про те, що він не є її власником, і, як наслідок, не має права ставити вимоги про усунення користування нею є помилковим. Суд також, не дав належної оцінки висновку експерта № 39/11-2018 від 30 листопада 2018 року, який встановив, що фактичне землекористування ОСОБА_2 виходить за межі земельної ділянки кадастровий номер :01:043:0114 по АДРЕСА_2 , визначені технічною документацією із землеустрою та є зміщеними в сторону належного йому будинковолодіння на відстань від 64 до 74 см. Крім того, вважає, що судом не враховано того, що державна реєстрація земельної ділянки відповідача проведена на основі технічної документації, у якій акт погодження її меж не підписаний суміжними землекористувачами (підробка підписів). Вважає, що суд діяв упереджено в інтересах відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнала, послалась на те, що позивач не підтвердив свого права на земельну ділянку, а тому не вправі звертатись із позовом про усунення перешкод у користуванні нею. Крім того, земельна ділянка, якою користується позивач не сформована. Натомість, за ОСОБА_2 зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, яке має перевагу над незареєстрованим правом на землю.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на доводи відзиву.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 03.07.2003 ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1га за вказаною адресою (т. 1 а.с. 105).

Право власності на вказаний будинок позивач зареєстрував 17.01.2005 (т.1 а.с.105-106).

Земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:043:0001, за вищевказаною адресою на час укладення вищевказаного договору дарування належала ОСОБА_6 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЖТ № 130449 від 11.06.2003 (т.1 а.с. 107).

На час розгляду справи судом та ухвалення судового рішення зазначена земельна ділянка була відсутня у державному земельному кадастрі, право власності на неї за позивачем не зареєстровано.

Суміжна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 розміром 0,1 га, кадастровий номер :01:043:0114, зареєстрована 26.10.2016 на праві власності за ОСОБА_2 (т.1 а.с.37).

Також матеріали справи свідчать про те, що за ухвалою суду першої інстанції у справі проведено судову земельно-технічну експертизу, відповідно до висновку якої від 30.11.2018 встановити факт відповідності площі та конфігурації фактичного землекористування ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 межам земельної ділянки згідно державного акту від 03.07.2003 (бланк серії ВАК №361399) /а.с.105/, технічному звіту складеного станом на 2003 рік /а.с.56-72/, та договору дарування від 03.07.2003 (бланк серії ВАК №361399, не вбачається за можливе, по причині відсутності межових значків встановленого зразку та штучних лінійних рубежів у вигляді паркану по всьому периметру ділянки. Крім того, експерт дійшов висновку, що межі фактичного користування ОСОБА_2 (по наявному паркану) виходить за межі земельної ділянки кадастровий номер :01:043:0114 по АДРЕСА_2 визначені технічною документацією із землеустрою та є фактично зміщеними в сторону будинковолодіння № 72 на відстань від 64 до 74 см (схематично наведено на рис. №6). При цьому, експерт також зазначив, що встановити факт порушення меж земельної ділянки кадастровий номер :01:043:0001 при влаштуванні паркану між будинковолодіннями по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , не вбачається за можливе, оскільки координати поворотних точок зовнішніх меж даної земельної ділянки складені у місцевій системі координат, а відомості про вище вказані координати відсутні в Державному земельному кадастрі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є власником земельної ділянки площею 0,1 га (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд) по АДРЕСА_1 , не оформив своє право на цю земельну ділянку, а тому не може ставити вимоги щодо усунення порушень у користуванні цією земельною ділянкою. Крім того, суд дійшов висновку, що межа у відповідності з вимогами законодавства між суміжними земельними ділянками № 72 та АДРЕСА_2 , на даний час не встановлена, тому вирішити питання щодо порушення межі, якої не існує - неможливо.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (у редакції на час дарування будинку позивачеві) при переході права власності на будівлю і споруду право

власності на земельну ділянку або її частину може переходити на

підставі цивільно-правових угод, а право користування - на

підставі договору оренди.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 125 ЗК України (у редакції на час дарування будинку позивачеві) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За змістом ст. 125 ЗК України (на час спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009).

Суд першої інстанції надав правильний аналіз чинного законодавства з моменту укладення договору дарування від 03.07.2003 щодо порядку оформлення та виникнення права власності на земельну ділянку та дійшов обґрунтованого висновку, що останній не виконав покладені на нього обов`язки щодо виготовлення державного акту на своє ім`я та його подальшої державної реєстрації, або державної реєстрації відповідного права, а тому не набув право власності на земельну ділянку площею 0,1 гапо АДРЕСА_1 у визначному законом порядку.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, лише 30.08.2019, після ухвалення рішення судом першої інстанції, здійснено державну реєстрацію вказаної земельної ділянки, власником якої зазначено ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 44).

Також, на час розгляду справи та ухвалення судового рішення земельна ділянка по АДРЕСА_1 не була сформована, не містила межових знаків, відомості про координати поворотних точок зовнішніх меж земельної ділянки були складені у місцевій системі координат та відсутні в Державному земельному кадастрі. У зв`язку із цим встановити факт порушення меж земельної ділянки за вказаною адресою не представилось можливим.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 13 вересня 2019 року.