Справа № 163/645/19 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/877/19 Категорія: 26 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Данилюк В. А.,

суддів - Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 06 червня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом. Вказував на ті обставини, що 14 липня 2008 року із відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який складається із заяви відповідача, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, а також Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті http://.privatbank.ua/temps/pages/70/. На підставі вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 20000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80% на рік суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначає, що надавши відповідачу кредит у встановленому договором розмірі, він свої зобов`язання виконав в повному обсязі.

Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, через що станом на 31 січня 2019 року має заборгованість в загальній сумі 40059,71 гривень, з них: по кредиту 21225,25 гривень, по процентах 15938,76 гривень, по пені та комісії 750 гривень, по фіксованому штрафу 250 гривень, по процентному штрафу 1895,70 гривень. Враховуючи наведені обставини, АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути вказану заборгованість на його користь із відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 06 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, оскільки позивачем не надано доказів укладення кредитного договору із ОСОБА_1 і розміру заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Судом встановлено, що 14 липня 2008 року між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір шляхом приєднання у формі заяви, яка разом із пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг (а. с. 9).

Відповідач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в банку та те, що ознайомлений і згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

Згідно із цією заявою відповідач ОСОБА_1 обрав кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Кредитну картку та ПІН-код до неї отримав 14.07.2008 року (а.с. 9 зворот).

Підписом посадової особи банку стверджено, що відповідачу надано банківську послугу у вигляді надання зазначеного виду кредитки зі встановленим кредитним лімітом у 500 гривень та базовою процентною ставкою 2,5 % на місяць на залишок заборгованості.

Заява також містить відмітку про відкриття карткового рахунку 24 липня 2007 року.

14 липня 2008 року відповідач також своїм підписом посвідчив ознайомлення з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі Умови).

Цими Умовами встановлено базову процентну ставку у 1,9% на місяць (22,8% річних), що нараховується на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів у році, та сплату обов`язкового щомісячного платежу в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень і не більше залишку заборгованості, до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Умови кредитування передбачають пеню за несвоєчасне погашення заборгованості двох видів: 1) базова процентна ставка за договором/30 за кожний день прострочення кредиту; 2) 1% від заборгованості, але не менше 10 гривень, що нараховується один раз в місяць при наявності прострочення за кредитом або процентами 5 і більше днів на суму більше 50 гривень.

Ці ж Умови встановлюють штраф в разі порушення строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням більше ніж на 120 днів в розмірі 250 гривень плюс 5% від суми позову.

Відповідно до нової редакції статуту акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», яке у свою чергу було правонаступником прав та обов`язків закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальника, апеляційний суд враховує, що правовий висновок надано у інших правовідносинах, відмінних від тих, що виникли у даній справі, а також те, що сам факт укладення кредитного договору позивачем доведено не було.

Розрахунок заборгованості, на думку апеляційного суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Разом із тим, в матеріалах справи міститься лише нічим не обґрунтований розрахунок заборгованості, якій не визнається відповідачем, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного ст. 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги про надання позивачем належних та допустимих доказів по справі, в тому числі розрахунку заборгованості, як4а не підтверджується належними доказами.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищезазначені положення цивільного процесуального закону колегією суддів не приймаються до уваги докази від сторони позивача на стадії апеляційного перегляду справи.

Окрім того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зауважувала на тому, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Отже, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо самого виду договору (кредитний або будь-який інший), а також щодо інших умов, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг, не доведено факту надання кредиту на підставі заяви від 14 липня 2008 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, із яким погоджується апеляційний суд, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Посилання та доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді