ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2161/18 Номер провадження 22-ц/814/2243/19Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Пилипчук Л.І., Абрамова П.С.

розглянула у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 червня 2019 року, ухвалене суддею Куцин В.М., повний текст рішення складено 14 червня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на непрацездатного батька.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаною позовною заявою до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначив, що до 1977 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від якого мають двох дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Згідно рішення Слов`яносербського районного народного суду Ворошиловградської області від 03 серпня 1977 року з нього було стягнуто аліменти па утримання дочок по 1/3 частині із всіх видів заробітку кожного місяця і до досягнення повноліття, починаючи з 22.06.1977 року. Інших дітей у нього більше не було, батьківських прав відносно дочок він не позбавлявся. На теперішній час він є особою з інвалідністю, отримує пенсію за віком у розмірі 1452 грн. Інших джерел доходів він не має, потребує матеріальної допомоги та стороннього догляду. Соціальні служби відмовляються надавати йому соціального працівника, оскільки в нього є діти. Відповідач у 2013 році з ним уклала спадковий договір, згідно якого після його смерті вона стане власником його житла. Вважає, що відповідачка повинна по життєво сплачувати аліменти на його утримання.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на непрацездатного батька відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, скаржник прохав скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідачка відповідно до закону зобов`язана утримувати свого непрацездатного батька.

Покази свідка ОСОБА_4 , з якою він перебував у шлюбі, не заслуговують на увагу, оскільки вона має до нього особисту неприязнь та образу.

Вказує, що несе значні витрати на ліки та продукти харчування, а субсидія використовується за сплату житлово-комунальних послуг на будинок, який відповідачка вважає власним.

Крім цього, зазначає, що судом не враховано ту обставину, що ОСОБА_4 отримує пенсію та щомісячну адресну допомогу на проживання внутрішньо-переміщеної особи.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 19.08.2019 р., представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Батієнко Я.І. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, посилаючись на його відповідність нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ № 9854 873 від 11.04.2018 року ОСОБА_1 отримав І (першу) групу інвалідності, підгрупа Б, потребує постійного стороннього догляду відповідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №404 та довідки №374 від 29.08.2018 року, виданої амбулаторією ЗПСМ м. Миргород про перебування на обліку (а.с. 8-10).

Як убачається з довідки Миргородського ОУПФУ Полтавської області, ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі 1497 грн. на місяць (а.с. 108).

Крім цього, ОСОБА_1 отримує субсидію відповідно до рішення про призначення субсидії (а.с. 93) та матеріальну допомогу за рахунок бюджетних коштів в розмірі 1000 грн. (а.с. 126,127) .

Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, що відповідачка ОСОБА_2 працює в Управлінні Державної казначейської служби України у Чорнухинському районі Полтавської області на посаді начальника управління та за три місяці 2018 року (серпень, вересень, жовтень) отримала дохід в сумі 24315,66 грн., з яких виплата за тимчасову непрацездатність складає 14330,66 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 31.10.2018 р. № 02-62/484 (а.с. 41)

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Чорнухинської районної державно адміністрації Лаврик Н.В. перебуває на обліку як одержувач щомісячної адресної допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.02.2015 року. Субсидую на оплату житлово-комунальних послуг не отримує (а.с. 42,43).

Мати відповідачки ОСОБА_4 потребує постійного медикаментозного лікування (а.с. 44).

Відповідно до Договору оренди від 01.01.2018, відповідачка ОСОБА_2 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Розмір орендної плати складає 4000 грн. на місяць (а.с. 47).

У період з 14.07.2018 р. по 11.09.2018 р. відповідачка ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с. 63-65).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримує пенсію, матеріальну допомогу, субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Тому не є таким, що потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 202 СК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України гарантовано право особи на судовий захист.

Згідно зі ст.48 Конституції України, кожному гарантовано право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Правовий аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у повнолітніх дочки, сина по утриманню своїх батьків виникають на підставі сукупності юридичних фактів, а саме: 1) походження дитини від матері, батька; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.

Так, непрацездатними громадянами в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Водночас, статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Як передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Відповідно до п. 2 Методики визначення прожиткового мінімуму, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року № 178/147/31, прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17 зроблено правовий висновок про те, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, одержаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-3066цс15, та Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 року при розгляді справи № 494/1682/15-ц, де вказано, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, зазначене співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має вирішальне значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202,205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.

Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 10.01.2019 року при розгляді справи № 369/7004/17.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання, позивач вказує, що є пенсіонером, отримує пенсію у розмірі 1452,00 грн., розмір якої є недостатнім для забезпечення його потреб на лікування, харчування, а відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання свого непрацездатного батька.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць становить: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

В свою чергу, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що розмір пенсії позивача за лютий 2019 року відповідно до наданої ним довідки складає 1497,00 грн., матеріальна допомога - 1000 грн.

За інформацією Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради, розмір субсидії становить 1452,00 грн. щомісячно.

Отже, висновки суду про те, що розмір щомісячного доходу позивача значно перевищує встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць у 1497 гривень, є правильними та відповідають встановленим по справі обставинам.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 202 СК України, позивачем не надано.

Та обставина, що позивач потребує постійного стороннього догляду як особа з інвалідністю, не може бути підставою для стягнення з відповідачки аліментів на утримання непрацездатного батька, щомісячний розмір доходу якого перевищує встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , позивач послався на те, що має також дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Між тим, не зазначив, чи отримує від неї будь-яку матеріальну допомогу.

Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку показам свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Жодних доказів на спростування повідомлених ними обставин позивачем не надано.

Також позивачем не надано жодних підтверджуючих документів про те, що ним витрачено значні кошти на придбання ліків чи продуктів харчування.

Посилання позивача на те, що відповідачка зобов`язана надавати йому пожиттєве утримання у зв`язку з тим, що між ними укладено спадковий договір на належний йому будинок, також не можуть бути підставами для стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька в розумінні ст. 202 СК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача належними і допустимими доказами не підтверджені, зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі всебічно з`ясованих обставин та наданих сторонами доказів, які проаналізовані вище.

Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді П.С.Абрамов

Л.І.Пилипчук