ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/596/19 Справа № 205/6932/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем починаючи з 01 грудня 2006 року, який на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року розірвано.

22 січня 2011 року ОСОБА_1, перебуваючи у шлюбі, зареєстрував право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, складається із : нежитлова будівля складу літ.А-1 заг.пл.153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Б-1 заг.пл.79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу иліт.В-1 заг.пл.38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Г-1 заг.пл.17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літД-1 заг.пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ.Е-1, Е1-1 заг.пл.46,7 кв.м., навіс літ.Ж, навіс літ.Є, огорожа №1-8, мостіння II.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти - ОСОБА_3, ОСОБА_4, проживають із нею. Визначений судом розмір аліментів, що сплачує відповідач є мінімальним і не може забезпечити нормальний фізичний та духовний розвиток дітей, тому вважає за можливе здійснити поділ майна шляхом збільшення її частки до 7/10.

Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування, позивач просить суд поділити нерухоме майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2: будівлі та споруди, розташовані на АДРЕСА_1, визнавши за нею право власності на частку в розмірі 7/10, а за ОСОБА_1 - на частку в розмірі 3/10 зазначеного майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року позов задоволено частково та ухвалено поділити нерухоме майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, розташоване за адресою АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що розташоване за адресою АДРЕСА_1, складається із : нежитлова будівля складу літ. А-1 заг. пл. 153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Б-1 заг. пл. 79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу літ. В-1 заг. пл. 38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Г-1 заг .пл. 17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Д-1 заг. пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Е-1, Е1-1 заг. пл. 46,7 кв.м., навіс літ. Ж, навіс літ. Є, огорожа №1-8, мостіння II та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину цього нерухомого майна; вирішено питання стосовно судових витрат; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю а тому підлягає поділу в рівних частинах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не надала суду жодного письмового доказу щодо її вкладень у будівництво та облаштування спірного майна, а у 2003 році позивачка не працювала, а тому спірн нерухоме майно є його особистою власністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2, з 01 грудня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 (а.с.5,7), який розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року (а.с.8).

Під час їх спільного проживання а в подальшому і в шлюбі у сторін народились діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,10).

На підставі рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2010 року та постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2011 року ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, що розташоване за адресою АДРЕСА_1, складається із : нежитлова будівля складу літ. А-1 заг. пл.153, 2 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Б-1 заг. пл.79,5 кв.м, нежитлову будівлю складу літ. В-1 заг. пл.38,0 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Г-1 заг. пл.17,4 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Д-1 заг. пл.285,8 кв.м., нежитлову будівлю складу літ. Е-1, Е1-1 заг. пл.46,7 кв.м., навіс літ. Ж, навіс літ. Є, огорожа №1-8, мостіння II (а.с.15,48-50,51-54,68).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності до абз. 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток та суд першої інстанції правильно визнав за позивачем 1/2 частині спірного майна.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що позивачка не надала суду жодного письмового доказу щодо її вкладень у будівництво та облаштування спірного майна, а у 2003 році позивачка не працювала апелянтом суду надано не було.

Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано поділив майно у обраний позивачем спосіб.

За таких обставин рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко