Справа № 127/6684/17
Провадження № 22-ц/801/1629/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 рокуСправа № 127/6684/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2019 року, постановлене у складі судді Венгрин О.О., в залі суду,

в с т а н о в и в :

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу і коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язання.

Позов мотивований тим, що 16 вересня 2013 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 4 000,00 дол. США. На підтвердження укладення зазначеного договору ОСОБА_2 написала розписку, якою зобов`язалась повернути гроші до 01 січня 2015 року. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконала, борг в розмірі 4000,00 дол. США, що еквівалентно 108 600,00 грн. станом на 20 квітня 2017 року, не повернула.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 , просила суд стягнути з ОСОБА_2 108 600,00 грн., (еквівалентно 4000,00 дол. США) боргу та 8 883,48 грн. - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 107 400,00 грн., (еквівалентно 4 000,00 дол. США) основного боргу за договором позики та 7 221,00 грн. - 3% річних.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено наявність між нею та відповідачем правовідносин, що виникають із договору позики, умови якого остання не виконала і борг не повернула, тому судом зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 107 400,00 грн. (еквівалентно 4 000,00 дол. США) та 7 221,00 грн. - 3% річних у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що дану розписку відповідач не підписувала, а позивач не довела дійсність розписки і відмовилась від проведення почеркознавчої експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить призначити у справі почеркознавчу експертизу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказала на безпідставність апеляційної скарги та законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Семенюк І.В. подав письмові пояснення, у яких підтримав у повному обсязі доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 липня 2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі почеркознавчої експертизи відмовлено.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 вересня 2013 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 32 000,00 грн (що еквівалентно 4 000,00 дол. США) під 2,5 % річних на строк до 01 січня 2015 року.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Встановивши, що договір від 16 вересня 2013 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 грошових коштів з зобов`язанням повернути їх, та встановивши порушення умов договору позики, не повернення отриманої грошової суми позивачу у строки встановлені договором позики, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона не підписувала дану розписку і те, що підпис в розписці виконаний не ОСОБА_2 , а невідомою особою, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Таким чином, аргумент апеляційної скарги, що позивач зобов`язаний був призначити почеркознавчу експертизу і не ухилятись від такої, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать як принципу диспозитивності так і матеріалам справи, відповідно до яких обидві сторони в судовому засіданні відмовились від призначення судово-почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом не викликано та не заслухано свідків в судовому засіданні, оскільки як роз`яснено у постанові Верховного суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, пояснення сторін та свідків не може братися в основу доведеності факту виконання зобов`язання за договором позики. Таким чином наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі документально не підтвердженні, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу пропуску встановленого законом строку позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України).

Згідно із статтею 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки сторони визначили строк виконання зобов`язання за договором позики до 01 січня 2015 року, а позивач звернувся до суду з позовом 29 березня 2017 року, таким чином трирічний строк позивачем не пропущено і підстави застосування строків позовної давності відсутні.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук