Справа № 595/1552/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2019

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Ковалівському Б.В.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного центру зайнятості та третьої особи Бучацького районного центру зайнятості про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тернопільського обласного центру зайнятості та третьої особи Бучацького районного центру зайнятості та просила визнати незаконним і скасувати наказ №338-к від 07 серпня 2018 року про звільнення її із посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького районного центру зайнятості, поновити її на роботі у займаній до звільнення посаді та стягнути кошти за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що звільнення з посади було здійснене з порушенням процедури, передбаченої трудовим законодавством, а саме відповідачем у спірному наказі не конкретно сформульовано підставу звільнення, тобто не зазначено які відбулися зміни в організації виробництва та причини розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Звертає увагу на те, що відповідачем як підставу звільнення застосовано норму права, що була нечинна на той момент, що роботодавцю слід було застосувати п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. На її думку обєктивною підставою її звільнення послужили не обставини, повязані із зміною в організації праці, а воля керівника Бучацького районного центру зайнятості Тернопільського обласного центру зайнятості влаштувати на цю посаду іншого працівника, оскільки посада, яку вона обіймала в Бучацькому районному центрі зайнятості, відповідачем скорочена не була.Позивачці було запропоновано роботу за межами Бучацького району та не взято до уваги, що вона є інвалідом, має значний стаж роботи, вагомі здобутки у трудовій діяльності, відсутність стягнень. Внаслідок незаконного звільнення вона втратила дохід за час вимушеного прогулу, який підлягає нарахуванню та виплаті.

Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи, за наявними у справі матеріалами. Крім цього, відповідачу визначено строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву.

29 вересня 2018 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивачка займала посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями в Бучацькому районному центрі зайнятості. З даної посади її звільнено 08 серпня 2018 року на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. У Тернопільській обласній службі зайнятості відбувалася реорганізація відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 18 жовтня 2016 року №171. Бучацький районний центр зайнятості (ЄДРПОУ 21162652) реорганізовано шляхом його приєднання до Тернопільського обласного центру зайнятості (ЄДРПОУ 05392691). З 18.10.2016 року Бучацький районний центр зайнятості перебував в стані припинення, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 15.03.2017 року №22 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2017 рік в кількості - 384. Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 11.04.2018 року №33 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2018 рік в кількості - 378, що свідчить про зменшення штатної чисельності працівників служби зайнятості Тернопільської області. Крім того, відповідно до наказу Тернопільського ОЦЗ від 20.03.2017 року №35 Д Про затвердження граничної чисельності працівників базових центрів зайнятості на 2017 рік по Бучацькому районному центрі зайнятості чисельність працівників становила - 20 штатних одиниць. Наказом ОЦЗ від 23.04.2018 року №83 Д Про затвердження граничної чисельності працівників районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості та Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на 2018 рік затверджена гранична чисельність працівників Бучацької районної філії в кількості 18,5 штатних одиниць. 07.06.2018 року позивачку разом із попередженням про зміни в організації праці, про скорочення її посади у звязку із припиненням Бучацького районного центру зайнятості шляхом приєднання до обласного центру зайнятості, їй в порядку працевлаштування були запропоновані наявні вакантні посади в обласному центрі зайнятості та його структурних підрозділах, однак вона відмовилась від ознайомлення та підписання попередження про наступне вивільнення, а також не дала згоди на працевлаштування на одну із запропонованих посад, про що складений відповідний акт. Вважає, що при звільненні позивачки права останньої порушені не були.

23 жовтня 2018 року позивачкою подана заява, згідно якої вона уточнила позовні вимоги та просила визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення та поновити її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацької районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості та зобовязати відповідача виплатити їй кошти за час вимушеного прогулу з розрахунку середньої заробітної плати за два останні місяці згідно наданої довідки.

25 жовтня 2018 року представником позивачки надано відповідь на відзив представника відповідача, згідно якої він просить суд визнати безпідставним відзив та задовольнити позовні вимоги позивачки, оскільки при звільнені позивачки відповідачем було допущено порушення її трудових прав. Після реорганізації посада, яку обіймала позивачка, не була скорочена.

30 жовтня 2018 року від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив представника позивача, в якому зазначено, що позивачем пропущено строк подання відповіді на відзив, тому згідно ст.126 ЦПК України докумети, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.

19 грудня 2018 року представником відповідача подані додаткові пояснення, в якому наведені мотиви, аналогічні за змістом із зазначеними у відзиві, крім цього зазначено, що позивачка несвоєчасно подала заяву про зміну предмету позову, в якій просить поновити її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацької районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості, проте, вона до вивільнення не обіймала вищезазначену посаду, а займала посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького районного центру зайнятості.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, викладені в заяві про уточнення позовних вимог та пояснили, що ОСОБА_1 працювала у Бучацькому райногому центрі з серпня 1998 року, наказом Тернопільського обласного центру зайнятості №338-к від 07 серпня 2018 року позивачку звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького районного центру зайнятості за п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідачем були допущені порушення трудового законодавства, при вирішенні питання про звільнення не було враховано переважне право позивачки на залишення на роботі, оскільки вона є працівником із тривалим стажем роботи, є івалідом, тому мала переважне право на залишення на роботі.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки звільнення позивачки проведено правомірно та відповідно до визначеної законом процедури, обласний центр зайнятості у наказі про звільнення позивачки вірно зазначив підставу звільнення, з дотриманням вимог КзпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, в день звільнення їй вручено копію наказу про звільнення, трудову книжку та проведений повний розрахунок по заробітній платі, тому вимоги безпідставні.

Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Заслухавши пояснення сторони та представників сторін, дослідивши матеріали справи та зміст заяв по суті справи, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, а тому позов не може бути задоволено з таких підстав.

ОСОБА_1 на підставі наказу Бучацького районного центру зайнятості від 26 лютого 2015 року №41-к переведена на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького районного центру зайнятості.

Позивачка працювала у Бучацькому районному центрі з серпня 1998 року, неодноразово нагороджувалась грамотами та подяками за сумлінну працю, добросовісне виконання посадових обов'язків, проходила підвищення кваліфікації, була інвалідом другої групи, на даний час є інвалідом третьої групи.

Відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Міністерства соціальної політики України від 18 жовтня 2016 року №171 у Тернопільській області розпочато реорганізацію базових центрів зайнятості.

В зв'язку з реорганізацією, з 27 жовтня 2016 року Бучацький районний центр зайнятості () перебував у стані припинення, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Тернопільський обласний центр зайнятості () є юридичною особою публічного права (п.5 Положення).

Відповідно до наказу Тернопільського обласного центру зайнятості від 30 травня 2018 року №114 "Д" утворено Бучацьку районну філію Тернопільського обласного центру зайнятості та затверджено положення про філію.

01 червня 2018 року Бучацька районна філія Тернопільського обласного центру зайнятості зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як відокремлений підрозділ Тернопільського обласного центру зайнятості без статусу юридичної особи.

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 15 березня 2017 року №22 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2017 рік в кількості - 384.

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 11 квітня 2018 року №33 затверджено граничну чисельність працівників установ державної служби зайнятості Тернопільської області на 2018 рік в кількості - 378, що свідчить про зменшення штатної чисельності працівників служби зайнятості Тернопільської області.

Крім цього, відповідно до наказу Тернопільського ОЦЗ від 20 березня 2017 року №35 Д Про затвердження граничної чисельності працівників базових центрів зайнятості на 2017 рік по Бучацькому районному центрі зайнятості чисельність працівників становила - 20 штатних одиниць.

Наказом Тернопільського ОЦЗ від 23 квітня 2018 року №83 Д Про затвердження граничної чисельності працівників районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості та Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на 2018 рік затверджена гранична чисельність працівників Бучацької районної філії в кількості 18,5 штатних одиниць.

23 квітня 2018 року відповідачем прийнято наказ №84 Д, яким визнано таким, що втратив чинність наказ Тернопільського обласного центру зайнятості від 03 квітня 2018 року №76 Д Про затвердження та введення в дію штатних розписів районних та міськрайонного центрів зайнятості, районних філій Тернопільського обласного центру зайнятості на 2018 рік з 24 травня 2018 року, а тому скасовано штатний розпис Бучацького районного центру зайнятості.

Наказом Тернопільського ОЦЗ від 24 квітня 2018 року №164-к створено комісію для організації та проведення заходів щодо реорганізації Тернопільської обласної служби зайнятості, якій доручено провести консультації з первинною профспілковою організацією працівників обласної служби зайнятості про заходи щодо запобігання звільненню чи помякшення несприятливих наслідків звільнення та визначити нові вакантні посади, що можуть бути запропоновані працівникам, які попередженні про зміни в організації праці у звязку із реорганізацією районних центрів зайнятості.

Згідно з витягом з Протоколу №1 засідання комісії для проведення заходів щодо реорганізації Тернопільської обласної служби зайнятості від 15 травня 2018 року під час засідання Комісії було проведено аналіз продуктивності праці ОСОБА_1 порівняно з іншими спеціалістами відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького РЦЗ, в результаті чого встановлено, що вона характеризується нижчою продуктивністю праці. За результатами засідання Комісії прийнято рішення попередити ОСОБА_1 про можливе вивільнення за п.1 ст.40 КЗпП України після закінчення двохмісячного терміну з дати попередження, пропонувати підходящі вакантні посади в обласній службі зайнятості.

07 червня 2018 року позивачку попереджено про зміни в організації праці, про скорочення її посади у звязку із припиненням Бучацького районного центру зайнятості шляхом приєднання до обласного центру зайнятості, разом із попередженням їй в порядку працевлаштування були запропоновані наявні вакантні посади в обласному центрі зайнятості та його структурних підрозділах, а саме, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації сприяння працевлаштуванню Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки у звязку із вагітністю та пологами ОСОБА_4, провідного фахівця з профорієнтації відділу організації профорієнтації Тернопільського обласного центру зайнятості та провідного фахівця з профорієнтації сектору активної підтримки безробітних Теребовлянської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, однак вона відмовилась від ознайомлення та підписання попередження про наступне вивільнення, а також не дала згоди на працевлаштування на одну із запропонованих посад, про що складено відповідний акт.

06 серпня 2018 року позивачці запропоновано в порядку працевлаштування вакантні посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на період відпустки у звязку із вагітністю та пологами ОСОБА_6, провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Підволочиської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7 та провідного фахівця з питань зайнятості сектору активної підтримки безробітних Бережанської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості, однак вона відмовилась від ознайомлення з повідомленням про перелік вакантних посад, не дала згоди на працевлаштування на одну із запропонованих посад, про що складено акт.

Відповідно до протоколу №9 засідання президії профспілкового комітету обласної служби зайнятості від 06 серпня 2018 року первинною профспілковою організацією надано згоду на звільнення позивачки.

Відповідно до наказу Тернопільського обласного центру зайнятості від 07 серпня 2018 року №338-к ОСОБА_1 08 серпня 2018 року звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького РЦЗ у звязку із змінами в організації праці, п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись зі звільненням позивачка 07 вересня 2018 року звернулася до суду для вирішення трудового спору.

23 жовтня 2018 року позивачкою подана заява, згідно якої вона уточнила позовні вимоги та 25 жовтня 2018 року від представника позивачки надійшла відповідь на відзив відповідача, які подані з порушенням процесуальних строків, тому не приймаються судом та залишаються без розгляду.

Відповідач, Тернопільський обласний центр зайнятості, заперечуючи проти позову надіслав до суду відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, додаткові пояснення і всі письмові докази.

Відповідно до частини п'ятої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, ініціатива власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до частини 4 ст.36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділу, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При цьому, відповідно до ч.ч.1 та 2 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступника.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки.

Отже, власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-3048цс15 зроблено правовий висновок про те, що оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо запропонував працівникові наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо.

Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає суду підстави для висновку, що у випадку змін в організації виробництва і праці, які викликані реорганізацією установи шляхом її приєднання до іншої установи, в зв'язку з якою відбувається скорочення чисельності або штату працівників, у разі не надання працівником згоди на переведення його на запропоновану йому іншу роботу, трудовий договір з таким працівником може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Звертаючись із позовом до суду позивач ОСОБА_1 зазначила, що у спірному наказі про її звільнення відповідач неправильно визначив норму КЗпП, на підставі якої відбулося її звільнення, та не вказав які саме зміни сталися в організації виробництва і праці, а також причин, з яких був розірваний трудовий договір. Зі змісту позовної заяви зрозуміло, що на думку позивача стаття 40 КЗпП України складається з двох частини, при чому частина 1 містить 9 пунктів. Упущення у формулюванні підстави її звільнення вказівки на частину 1 ст.40 КЗпП України вважає порушенням своїх прав.

Суд не погоджується із аргументами позивача з огляду на те, що хоча і стаття 40 КЗпП України за своєю структурою і містить дві частини, проте законодавець в тексті ст.40 КЗпП України прописав посилання на пункт 1 цієї статті без зазначення частини. З огляду на те, що стаття 40 КЗпП України не містить складної системи, є зрозумілою та посилання на пункт 1 дозволяє однозначно визначити конкретну підставу розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, суд вважає аргументи позивача з цього приводу безпідставними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України.

Згідно з цими нормами підприємство, установа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство, установа може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб, тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст.95 ЦК України, ч.4 ст.64 ГК України).

Відтак, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

На підставі доказів, досліджених в судовому засіданні, встановлено, що Бучацький районний центр зайнятості у встановленому порядку реорганізовано шляхом приєднання до Тернопільського обласного центру зайнятості.

В результаті реорганізації Бучацький районний центр зайнятості, який був юридичною особаю, припинено.

Суд враховує, що працівників Бучацького районого центру зайнятості у встановленому порядку було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із зміною істотних умов праці та скороченням штату, та у встановленому порядку було запропоновано нову роботу.

Суд вважає, що відповідач як правонаступник Бучацького районного центру зайнятості, належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки, запропонувавши їй наявну в обласному центрі зайнятості роботу з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

Отже, доводи позивачки про те, що вона мала переважне право на призначення її на посаду в заново утвореному відокремленому підрозділі - у Бучацькій районній філії Тернопільського обласного центру зайнятості є безпідставними, оскільки фактично за даних обставин мова йде про право на працевлаштування на нові посади, а не про залишення на посаді, яку позивачка займала до реорганізації Бучацького районного центру зайнятості.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання звільнення позивачки незаконним суд враховує, що позивачка, відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП, була своєчасно, 07.06.2018 року, попереджена про зміни в організації праці, зміни істотних умов праці та для подальшого працевлаштування їй було запропоновано наявні вакантні посади, проте, від запропонованої роботи вона відмовилася.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на продовження трудових відносин з відповідачем, що в подальшому надало відповідачеві право для прийняття рішення про розірвання трудового договору та звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького РЦЗ у звязку із змінами в організації праці.

Відповідач в судовому засіданні підтвердив достовірними та належними доказами законність звільнення позивачки ОСОБА_1

Позивачка та її представник в ході судового розгляду не спростували вказані факти.

На підставі викладеного суд встановив, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації праці у виді реорганізації Бучацького районного центру зайнятості шляхом його приєднання, дійсно мало місце скорочення штату працівників. Відповідачем було додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, є допустимі, достовірні та належні докази про те, що позивачка будучи попередженою за два місяці про наступне вивільнення відмовилася від переведення на запропоновану роботу, тому суд визнає, що відповідач на законних підставах звільнив її з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького районного центру зайнятості у звязку із змінами в організації праці, за п.1 ст.40 КЗпП України.

При цьому, суд звертає увагу, що вимоги позивачки про поновлення її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Бучацького районного центру зайнятості не ґрунтуються на чинному законодавстві, оскільки вказана установа припинена.

Відповідно до ст.235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави.

На підставі викладеного суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 10-13, 19, 76-83, 89, 141, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Тернопільського обласного центру зайнятості та третьої особи Бучацького районного центру зайнятості про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу- відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складення повного тексту рішення - 25 січня 2019 року.

Суддя: ОСОБА_8