Справа №295/7890/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого - судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Українець Р.Р.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ляхова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Богунського районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання змінити формулювання та дату звільнення працівника, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернулася ОСОБА_2 з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») про зобов`язання змінити формулювання та дату звільнення працівника. В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона, ОСОБА_2 , 07 березня 2018 року була прийнята на посаду касира «Каса перерахунку» Житомирського регіонального управління АТ КБ «ПРИВАТБАНК». У серпні 2018 р. у неї виникла потреба у терміновому виїзді за кордон, у зв`язку з чим вона була змушена подати заяву на звільнення її з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Враховуючи внутрішній документообіг введений у ПАТ КБ «ПриватБанк», усі заяви та документи направляються на погодження керівництву в електронному вигляді за допомогою програмного комплексу (dос.ргіvаtbаnк.uа) після чого сгенеровані (подані) заяви погоджуються (або не погоджуються) та повертаються заявнику.

10 серпня 2018 р. нею було сгенеровано (подано) до керівництва АТ КБ «ПриватБанк» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказана заява була написана нею одночасно з заявою про надання щорічної оплачуваної відпустки, а у заяві про звільнення вона просила звільнити її останнім днем відпустки. Того ж дня вона отримала дзвінок сервісного центру роботодавця, під час якого оператор уточняв деталі причин її звільнення.

Оскільки сгенеровані нею заяви про надання відпустки та про звільнення не повернулись їй як непогоджені, а роботодавцем їй було виплачено відпускні та надано остаточний розрахунок, - вона справедливо вважала себе звільненою з 23 серпня 2018 р., згідно положень ст. 241-1 КЗпП України.

Наказ про звільнення на ознайомлення її не надавався та трудову книжку під час звільнення роботодавцем її не було видано з невідомих причин.

У вересні 2018 р. з розмови з її колегою ОСОБА_4 , вона дізналась про те, що її заяву ніхто не розглядав і вона не була звільнена за власним бажанням.

За проханням її безпосереднього керівника ОСОБА_5 08 вересня 2018 р. вона повторно написала заяву про звільнення. Оскільки вона вже давно знаходилась за кордоном, то просила звільнити її за угодою сторін в день написання заяви.

Повернувшись в Україну у листопаді 2018 р., вона звернулась до адміністрації АТ КБ «Приватбанк» з проханням видати їй трудову книжку та дізналась, що її було звільнено 14 листопада 2018 р. за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

На думку позивачки, зазначені дії адміністрації АТ КБ «Приватбанк» є неправомірними, оскільки законодавцем чітко регламентується порядок застосування ст. 38 КЗпП України, яка передбачає право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижня.

В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволені позовних вимог обгрунтовуючи їх наданими суду доказами.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог за безпідставністю.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справив встановив.

ОСОБА_2 працювала в АТ КБ «Приватбанк» з 07.03.2018 р. по 14.11.2018 р. Була звільнена на підставі наказу від 12.11.2018 р. № Э.ZR-УВ-2018-7294011-п за прогул без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. (а. с. 32-33).

Підставою для звільнення стали встановлені висновком службового розслідування факти відсутності працівника на роботі протягом встановленого робочого часу в період з 25.08.2018 р. по день звільнення без поважних причин. (а. с. 34-77).

10.10.2018 р. в Управління безпеки по Житомирському РУ ПриватБанку надійшла службова записка № E.ZR.0.0.0.0/2-2796 про залучення співробітників СБ за фактом встановлення місцезнаходження касира каси перерахунку Житомирського РУ ОСОБА_2 . Було встановлено, що ОСОБА_2 було затверджено наказ про надання щорічної відпустки з 13.08.2018 р. по 22.08.2018 р. (10 календарних днів, № 21635861З). В усній бесіді ОСОБА_2 повідомила про те, що після відпустки буде звільнятися. З 25.08.2018 ОСОБА_2 відсутня на робочому місці. На телефонні дзвінки не відповідає ( НОМЕР_1 ) і на контакт не виходить.

В ході проведення перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 в серпні поточного року вирішила звільнитися з системи банку, в зв`язку з тим, що знайшла іншу роботу. 10.08.2018 р. ОСОБА_2 було подано заяву в системі електронного документообігу «ПриватДок» про надання щорічної відпустки з 13.08.2018 р. по 22.08.2018 р. Разом з тим, в системі електронного документообігу "ПриватДок" нею було подано заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку із переїздом на нове місце проживання, після закінчення терміну відпустки. Однак, заява про звільнення затверджена не була у зв`язку із зауваженнями погоджувачів щодо підтвердження нового місця проживання) і, в результаті, знята автором ( ОСОБА_2 ) з документообігу, підтверджуючі документи щодо нового місця проживання працівником надані не були. В зв`язку з давністю, відновити віддалений запис не затвердженої заяви про звільнення неможливо і наразі заява про звільнення ОСОБА_2 у системі електронного документообігу «ПриватДок» відсутня.

Після закінчення відпустки ОСОБА_2 на роботі не з`явилась. Проведеними заходами по місцю проживання було встановлено, що ОСОБА_2 виїхала за межі України. Перевіркою по обліках прикордонної служби було з`ясовано, що 20.08.2018 р. ОСОБА_2 перетнула кордон України з Республікою Польща. У вересні 2018 р. ОСОБА_2 декілька раз під своїм логіном і паролем заходила в ПК банку з м. Прага, Чеської Республіки. Колеги працівника також підтвердили, що ОСОБА_2 виїхала в Чехію та працює там.

В ході листування в соціальних мережах між ОСОБА_2 та її лінійним керівником - заступником керівника напрямку по касовій роботі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 повідомила, що писати заяву про звільнення не буде, так як вже писала таку заяву. Співробітниками також неодноразово через соцмережі ОСОБА_2 пропонувалось написати заяву про звільнення та вислати її в банк. Однак, працівник писати таку заяву категорично відмовилась, повідомила, що в листопаді збирається приїхати додому(у відпустку) та розібратися в даному питанні.

Разом з тим, керівником Напрямку перерахунку і інкасації грошових коштів Житомирського РУ ОСОБА_7 та її заступником ОСОБА_5 протягом серпня складено акти про відсутність ОСОБА_2 на роботі, причини невідомі (а. с. 38-72)

24.10.2018 р. по місцю проживання ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) було направлено лист за вих. № 703/2 з вимогою щодо надання пояснення з приводу відсутності її на роботі та заяви про звільнення.

29.10.2018 р. цей лист вручено за місцем проживання працівника. На вимогу надати пояснення про причини відсутності на роботі ОСОБА_2 відповідь не надала, на роботі не з`явилась. Таким чином, проведеними заходами було встановлено відсутність працівника на роботі без поважних причин. (а. с. 73-77)

Після отримання листа з вимогою про надання пояснень ОСОБА_2 на роботі не з`явилась і пояснень щодо причин відсутності не надала, у зв`язку із чим наказом від 12.11.2018 року № Э.ZR-УВ-2018-7294011-пїї було звільнено за прогул без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Витяг з наказу про звільнення та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки було направлено в день звільнення за номером відправлення 932. Зазначене поштове відправлення було вручено особисто адресату 19.11.2019 року, про що свідчить підпис на повідомленні про вручення (Додаток).

05.12.2018 р. на адресу Банку надійшла заява ОСОБА_2 про пересилання трудової книжки поштою на зазначену нею адресу. 13.12.2019 р. на адресу ОСОБА_2 було направлено трудову книжку та довідку про доходи за номером відправлення 754, яке було вручено адресату особисто 21.12.2018 р. (а. с. 78-80).

Стосовно позиції сторін щодо зміни формулювання, дати звільнення працівника, обґрунтованості звільнення за прогул без поважних причин, суд встановлено.

Згідно з п. 2.6. Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у редакції, чинній на час трудових відносин з ОСОБА_2 , працівник має право розірвати трудовий договір, попередивши про це адміністрацію за два тижні, оформивши заяву на звільнення в електронному вигляді (на Путівнику, в ПК «Моя зарплата» або в СЕД «ПриватДок») або письмово, надавши в Напрямок трудових ресурсів HR ГО, погодивши його попередньо у безпосереднього керівника. Розірвання трудового договору з поважних причин, передбачених чинним законодавством, відбувається в термін, про який просить працівник (ст. 38 КЗпП України) та на підставі наданих їм підтверджуючих документів. Після закінчення зазначеного терміну попередження працівник має право припинити роботу, а адміністрація зобов`язана видати працівникові трудову книжку і провести з ним розрахунок. За домовленістю між працівником і адміністрацією трудовий договір може бути розірваний і до закінчення строку попередження про звільнення.

Судом встановлено та представник відповідача у суді довів, що ОСОБА_2 не була позбавлена права подати заяву про звільнення на паперовому носії шляхом подання її особисто до банку або направлення поштою. Проте ОСОБА_2 не використала належним чином право на розірвання трудового договору за власною ініціативою, оскільки нею фактично не було подано заяву про звільнення. Жодних повторних заяв про звільнення, про які зазначала ОСОБА_2 як у позові так і в судовому засіданні, до АТ КБ «Приватбанк» не надходило.

Оскільки звільнення за прогул без поважних причин є дисциплінарним стягненням, при його застосуванні мають бути дотримані вимоги чинного трудового законодавства, зокрема, встановлені ст. ст. 147-149 КЗпП України.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не з`являлась на роботі з 23.08.2018 р. по дату звільнення, тобто проступок мав триваючий характер. 29.10.2018 р. ОСОБА_2 було отримано вимогу Банку про надання письмових пояснень про причини відсутності на роботі. З дня фактичного отримання працівником вимоги Банку про надання пояснень щодо причин відсутності по день звільнення минуло менше місяця, відтак, часові проміжки, встановлені законодавством для накладення дисциплінарного стягнення, були дотримані. Підтвердженням правомірності дій роботодавця є наступна судова практика - у справах №№ 554/9405/14-ц, 531/608/15-ц, рішеннями в яких визнано законним звільнення особи за тривалий прогул без поважної причини.

Згідно з частиною першою ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

З метою виявлення причин відсутності на роботі до застосування дисциплінарного стягнення на адресу працівника було відправлено лист з вимогою надати пояснення про причини відсутності. Згідно з отриманим повідомленням про вручення, поштове відправлення було вручено адресату особисто 29.10.2018 р. У двотижневий строк після отримання повідомлення ОСОБА_2 не надала пояснень про причини відсутності та не з`явилась на роботі, внаслідок чого було прийнято рішення, що працівником вчинено прогул без поважних причин і трудовийдоговір між ОСОБА_2 та банком підлягає розірванню на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Обов`язок власника витребувати пояснення від порушника дисципліни праці зводиться саме до пред`явлення такої вимоги. Відмова або ухилення порушника від надання пояснень не служить перешкодою для накладення стягнення. Керівник реалізує дисциплінарну владу за допомогою встановленої законом процедури, яка втілюється у стадіях охоронного правовідношення. Зокрема, він зобов`язаний зажадати пояснення від порушника трудової дисципліни, дати оцінку їм у сукупності з іншими обставинами дисциплінарної справи і т. д. Зустрічний обов`язок порушника - надати пояснення. У випадку відмови або ухилення працівника власник все одно реалізує свою дисциплінарну правомочність та накладає стягнення. З судової практики слідує, що при вирішенні спорів, пов`язаних з оскарженням дисциплінарних стягнень, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний надати докази того, що він вимагав письмових пояснень від працівника.

Доводи ОСОБА_2 про те, що у неї не відбирали пояснень, спростовуються наданими доказами направлення листа з вимогою надати пояснення та доказами його вручення адресату. (а. с. 73-77).

Згідно з частиною четвертою ст. 149 КЗпП України, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. На виконання зазначеної вимоги витяг з наказу про звільнення було направлено на адресу ОСОБА_2 14.11.2018 року. Згідно з отриманим повідомленням про вручення, поштове відправлення було вручено адресату особисто 19.11.2018 р.

Таким чином, суд вважає, що звільнення ОСОБА_2 повністю відповідає зазначеним вимогам чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання звільнення незаконним та зміни формулювання та дати звільнення.

Суд критично відноситься до доводів позивачки в тій частині,що вона вважала себе звільненою на підставі поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, оскільки як з наказу про звільнення, так і із запису в трудовій книжці ОСОБА_2 об`єктивно мала можливість дізнатись про формулювання причини звільнення. Крім того, як слідує з розрахункових листків ОСОБА_2 після її відпустки у серпні 2018 р. їй було здійснено виплату заробітної плати 05.09.2018 р. у сумі 867.79 грн., 26.09.2018 р. у сумі 1 963.64 грн., 05.11.2018 р. у сумі 99.31 грн., 04.12.2018 р. у сумі 38.97 грн. (а. с. 106-109). Тобто, незважаючи на те, що ОСОБА_2 вважала себе звільненою, вона не заперечувала проти отримання заробітної плати і не зверталась з цього приводу до Банку із заявами або скаргами.

Крім того, суд звертає увагу на пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч. 1 ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як слідує з повідомлення про вручення поштового відправлення № 932, витяг з наказу про звільнення було вручено ОСОБА_2 19.11.2018 р. Тобто, саме з наступного за цим дня слід обчислювати місячний строку для звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення. Перебіг строку для звернення до суду розпочався з 20.11.2018 р і сплинув 20.12.2018 р., а ОСОБА_2 звернулась до суду лише 23 травня 2019 року, тобто після спливу шести місяців з дня отримання копії наказу про звільнення. У клопотанні ОСОБА_2 просить поновити пропущений строк позовної давності з огляду на перебування за кордоном. Суд критично відноситься до доводів ОСОБА_2 , оскільки 05.12.2018 р. від ОСОБА_2 до Банку надійшла заява про видачу їй трудової книжки та довідки про заробітну плату, тобто у цей час ОСОБА_2 перебувала в Україні і мала фактичну можливість звернутись до суду з позовом в установлений законом строк особисто або з допомогою представника. Чинне трудове законодавство не пов`язує строк звернення до суду з виявленням перешкод у працевлаштуванні при зверненні звільненого працівника до державної служби зайнятості. З аналізу наданих доказів свідчить, що ОСОБА_2 було вручено наказ про звільнення 19.11.2018 р., що є початком перебігу строку звернення до суду, і жодного іншого тлумачення початку обчислення процесуального строку за даних обставин законодавцем не передбачено.

Керуючись ст. ст. 40, 148, 149, 233, 241-1 КЗпП України, ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання змінити формулювання та дату звільнення працівника, відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка