Провадження № 2/522/4215/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
Головуючого - судді Домусчі Л.В.,
при секретарі судового засідання Вадуцкої В.І.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,
У звязку з невиконанням умов Кредитного договору Банк звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2011 року позовну заяву Банку було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 976 473, 67 гривень.
Ухвалою суду від 01.09.2017 року провадження у справі було відкрито (с. Тарасов А.В.).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині дотримання підсудності 11.10.2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року ухвалу суду 1ї інстанції від 01.09.2017 року залишено без змін. Матеріали цивільної справи повернулись до Приморського районного суду м. Одеси 29.05.2018 року.
На підставі Рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 07.12.2017 року №3943/1дп/15-17 до ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про звільнення з посади або скасування рішення Дисциплінарної палати у відношенні судді Тарасова А.В., відповідно до наказу керівника апарату суду № 219/а від 08.13.2017 року, на підставі службової записки діловода суду ОСОБА_4, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.
У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 22.06.2018 року справу було призначено до розгляду в підготовчому судовому засідання на 30.08.2018 року.
Ухвалою суду від 30.08.2018 року по справі було закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 06.11.2018 року.
06.11.2018 р. розгляд справи був відкладений на 24.01.2019 р. у звязку з неявкою сторін.
У судове засідання 24.01.2018 року сторони не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник банку ОСОБА_5 надала заяву про підтримання позовних вимог, та просила суд їх задовольнити у повному обсязі та слухати справі за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відзиви від відповідачів до суду не надходили.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 30 січня 2019 року.
Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, оцінивши надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.12.2007 року між Позивачем та ОСОБА_1 укладено Договір про іпотечний кредит № 2171-н, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 721 000, 00 гривень, строком на 240 місяців, із терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 04.12.2027 року.
У забезпечення виконання умов Кредитного договору між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1, 04.12.2017 р. укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_3С за реєстровим номером 619, відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку Банку квартиру № 1, що розташована в будинку № 33 по вул. Ольгіївській в м. Одесі.
У звязку з неналежним виконанням умов Кредитного договору Банк звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2011 року позовну заяву Банку було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 976 473, 67 гривень.
Ці факти підтверджені матеріалами справи та не спростовані стороною відповідачів.
Підставою із звернення банку до суду з відповідним позовом стало те, що наявність арешту робить неможливим виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2011 р. і позбавляє Банк права реалізувати предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.
Вирішуючи спір суд виходить із наступного.
Згідно до ст. 572 ЦК України, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно зі статтею 572 Цивільного кодексу України, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За правилом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу», у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
У статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно.
Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.
Оскільки нерухоме майно, на яке ухвалою суду накладено арешт, з 2007 року знаходиться в іпотеці у Банку, Позивач має найвищий пріоритет перед іншими кредиторами, а отже має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
При цьому, зареєстрована іпотека (від 04 грудня 2007 року) виникла раніше накладення арешту. Також, накладення арешту має своїм наслідком заборону на відчуження арештованого майна, чим у даному випадку порушується право іпотекодержателя, у зв'язку із невиконанням боржником зобов'язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що банк має першочергове право на задоволення вимог за рахунок спірної квартири як іпотекодавець.
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України, а тому Рішення про стягнення на користь Позивача заборгованості за Кредитним договором має виконуватися належним чином.
Нерухоме майно, на яке накладено арешт ухвалою суду по вказаній справі не передано ОСОБА_2 в якості забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_1 за договором позики. Будь-яких інших обтяжень на квартиру № 1, що розташована в будинку № 33 по вул. Ольгіївській в м. Одесі, окрім обтяження АТ «Ощадбанк» за Іпотечним договором, посвідченим 04.12.2017 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_3С за реєстровим номером 619, судом не встановлено.
Відповідно до ч. 7 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави існування арешту нерухомого майна, а тому накладений арешт підлягає скасуванню. При цьому, існування обтяження у вигляді арешту на іпотечне майно створює перешкоди позивачу в реалізації своїх прав як іпотекодержателя.
Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Отже, суд приходить до висновку, що зареєстрована іпотека (від 30 серпня 2006 року) виникла раніше накладення арешту. Тому, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених приписів Закону України "Про іпотеку" випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та задовольняє їх у повному обсязі.
Керуючись ст. 15-16, 572-575, 589 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 30, 43-44, 49, 76 - 84, 89, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 30.01.2019 року.
Суддя Л.В. Домусчі