Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

Єдиний унікальний номер №440/796/19

Провадження №2/440/1350/2019

06 вересня 2019 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді - Кос І.Б.,

за участю секретаря - Дутки С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буськ цивільну справу за позовом АТКБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» через представника за довіреністю Савіхіну А.М. звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.07.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримав у позивача кредит в сумі 1700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором ОСОБА_1 не виконав. Станом на 31.03.2019 року відповідач має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму 12512,84 грн., яку добровільно не погашає, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом.

Представник позивача за довіреністю Савіхіна А.М. до початку судового засідання подала клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, а відзиву на позов до суду не надходило.

Згідно вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 27 липня 2011 року, тобто уклав договір про надання банківських послуг (кредитний договір) шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», згідно якого отримав у позивача кредит у розмірі 1700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.ст. 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

Уклавши із АТКБ «Приватбанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, відповідачка ОСОБА_2 не виконала договірні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку вона добровільно не погашає.

Зокрема, як вбачається із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором станом на 31 березня 2019 року за відповідачем рахується загальна заборгованість за наданим кредитом в сумі 12512,84 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 1482,40 грн., заборгованість з пені на загальну суму 9958,40 грн. (7708,40 грн. та 2250,00 грн.), а також штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 572,04 грн. (процентна складова).

У зв`язку із порушенням відповідачем своїх боргових зобов`язань перед позивачем, останній просить стягнути з відповідачки вказану заборгованість за кредитним договором в судовому порядку.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

В силу частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до норми статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту є, на думку суду, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Разом із тим, на думку суду, заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача пені за порушення договірного зобов`язання на зальну суму 9958,40 грн. є завищеною і несправедливою, виходячи з наступного.

Так, нормою статті 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Частиною третьої статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Конституційний Суд України, у пункті 3 Рішення № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

У той же час, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України одними із загальних засад цивільного законодавства України є справедливість, добросовісність і розумність, а також судовий захист цивільного права та інтересу.

Суд вважає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки необхідно враховувати вищезазначені принципи цивільного законодавства, конкретну ситуацію, інтереси обох сторін та їх майновий стан, ступінь виконання зобов`язання, причини неналежного виконання зобов`язання та форму вини боржника, співмірність розміру неустойки наслідкам порушення та інші обставини.

Крім того, частиною другою статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Беручи до уваги, що розмір нарахованої неустойки (пені) є значним у співвідношенні до розміру заборгованості по тілу кредиту, а в судовому засіданні не доведено завдання позивачу збитків, суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру неустойки до 741,20 грн., що складає 50% від суми заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту).

Разом із тим, на думку суду, заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача за порушення договірного зобов`язання штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 572,04 грн., до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договору передбачено застосування пені (комісії) як виду цивільно-правової відповідальності та передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань.

Отже, вбачається, що штраф і пеня відповідно до статті 549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення (строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором), свідчить про недотримання вищезазначених конституційних положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідні мотиви узгоджуються із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15).

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування подвійної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення суперечить вимогам закону.

За таких обставин, оцінюючи усі докази в їх сукупності та наведені обгрунтування, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2223,60 грн., а саме: заборгованість по кредиту в сумі 1482,40 грн. та пеню в розмірі 741,20 грн. У задоволенні вимог про стягнення штрафу із вищенаведених мотивів слід відмовити.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1921 грн.

Ураховуючи викладене, та керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 43, 49, 76-80, 81, 82, 89, 206, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 11, 15, 16, 526, 527, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України,суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д (р/р НОМЕР_2 , МФО 305299, ідентифікаційний код за ) заборгованість в сумі 2223,60 грн. (дві тисячі двісті двадцять три гривень 60 копійок) та 1921,00 гривень сплаченого судового збору.

У задоволенні вимог про стягнення штрафу відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: АТКБ «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д).

Представник відповідача: Савіхіна Анастасія Миколаївна (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення виготовлено: 06.09.2019 року.

Суддя: І. Б. Кос