КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/2686/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., суддів Матвієнко Ю.О., Сержанюка А.С.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року про забезпечення позову Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» (надалі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та/або банк) звернувся із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором від 18.04.2007 року у сумі 99 737,39 доларів США.

13 листопада 2018 р. представником позивача Пеньківською К.В. подано до суду заяву про забезпечення позову, обґрунтовуючи тим, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки є велика ймовірність відчуження цього майна на користь третіх осіб. Просив накласти арешт на нежитлову будівлю, загальною площею 1274 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, автомобіль ПГМФ модель 8302, 2012 року, автомобіль Volkswagen Touareg, 2017 року.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на нежитлову будівлю загальною площею 1274 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій як на підставу скасування ухвали суду, посилається на те, що вид забезпечення позову, який застосував місцевий суд не є співмірним із заявленими позивачем вимогами, грошове зобов'язання за кредитним договором забезпечене договором іпотеки від 18 квітня 2017 року де предметом іпотеки є квартира, яка повністю забезпечує покриття можливого грошового зобов'язання.

Крім того, зазначає, що вжитті заходи спрямовані на перешкоджання його господарській діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» погоджується з висновком місцевого суду, та зауважує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є адекватним способом запобіганню можливим порушенням майнових прав позивача у випадку задоволення позовних вимог та жодним чином не перешкоджає підприємницькій діяльності ОСОБА_1.

В судове засідання сторони не з'явились причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи заяву частково, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття вказаних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Такий висновок місцевого суду відповідає встановленим у справі обставинам з таких підстав.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову").

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов'язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання судового рішення.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності належить враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.

Співмірність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Забезпечення позову, як інститут цивільного судочинства, сприяє його ефективності та спрямовується на припинення дій, які можуть утруднити виконання рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

За своєю природою заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання судового акту, яким закінчується вирішення спору по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір, зокрема про стягнення заборгованості в розмірі 99 737,39 дол. США.

Попри це, ОСОБА_1 має реальну можливість розпорядження своїм майном, на власний розсуд до ухвалення рішення у справі шляхом укладення договору відчуження з іншою особою.

Отже, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому, з метою забезпечення позову є доцільним та співмірним накладення арешту на нерухоме майно, належне відповідачу.

При цьому, слід зауважити, що забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, має тимчасовий характер і спрямоване лише на запобігання відчуження майна та жодним чином не обмежує позивачу у праві користуватись вказаним майном.

Колегія суддів вважає, що посилання скаржника на те, щогрошове зобов'язання за кредитним договором забезпечене договором іпотеки від 18 квітня 2017 року, а вжиті судом заходи забезпечення позову перешкоджають господарській діяльності товариства і порушують його права як власника не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.149-150 ЦПК України, передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.

При цьому, колегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального закону суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи апелянта права власності на спірне майно. Накладення арешту на майно за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження іншій особі), проте не позбавляє скаржника права володіння і користування цим майном.

Отже, вжиті судом заходи забезпечення позову не перешкоджають господарській діяльності товариства щодо володіння і користування майном і є співмірними із вимогами позивача.

Доводів, які спростовували б законність і обґрунтованість постановленого судом рішення апеляційна скарга в собі не містить.

Висновок суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду, є обґрунтованим і доведеним у контексті спірних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду відповідає обставинам справи, постановлена з додержанням норм процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: