Провадження №22-ц/812/1811/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2019 року м. Миколаїв

справа № 485/732/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «ПІВДЕННЕ» про визнання договору оренди землі припиненим, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «ПІВДЕННЕ» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 10 вересня 2019 року під головуванням судді Квєтки І.А. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 20 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «ПІВДЕННЕ» (далі - ДП «ПІВДЕННЕ») про визнання договору оренди землі припиненим, зобов`язання вчинити дії.

Позивач зазначав, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 5,01 га, кадастровий номер :02:000:0032, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована у межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області.

01 лютого 2005 року він уклав з ДП «ПІВДЕННЕ» договір оренди зазначеної земельної ділянки № 239, який було зареєстровано у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 99. Відповідно до п. 8 цього договору він був укладений строком на 5 років. Також цим пунктом договору передбачено переважне право відповідача на поновлення договору на новий строк у випадку повідомлення ним позивача про намір продовжити договір за 14 днів до закінчення строку дії договору. Проте таких повідомлень від відповідача він не отримував. Як вказав позивач, йому стало відомо, що дотепер його земельна ділянка знаходиться у користуванні відповідача. На підтвердження правомірності таких дій йому була надана додаткова угода від 11 серпня 2008 року до договору оренди № 239 від 01 лютого 2005 року, якою строк оренди земельної ділянки змінено на 15 років.

Посилаючись на те, що додаткову угоду від 11 серпня 2008 року з ДП «ПІВДЕННЕ» він не підписував, ОСОБА_1 вважав припиненим договір оренди землі від 01 лютого 2005 року, оскільки строк його дії сплив.

За такого, ОСОБА_1 просив визнати укладений з ДП «ПІВДЕННЕ» договір оренди земельної ділянки №239 від 01 лютого 2005 року припиненим з 01 лютого 2010 року; зобов`язати ДП «ПІВДЕННЕ» звільнити спірну земельну ділянку від будь якого майна і привести її в належний стан; зобов`язати ДП «ПІВДЕННЕ» утриматися від будь-яких сільськогосподарських робіт на належній позивачу земельній ділянці.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на правомірне користування спірною земельною ділянкою, оскільки між сторонами тривають відносини щодо оренди цієї ділянки на підставі договору оренди №239 від 01 лютого 2005 року та додаткової угоди до нього від 11 серпня 2008 року, позивач отримує орендну плату та питання про витребування землі не ставив, а це підтверджує, що укладання додаткової угоди відповідає дійсному волевиявленню позивача як орендодавця. Також відповідач зазначав, що орендована земельна ділянка використовується за призначенням, будівництво на ній не здійснювалося, доказів наявності на земельній ділянці будь-якого майна та перебування її у неналежному стані позивачем не надано. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано договір № 239 від 01 лютого 2005 року оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ДП «ПІВДЕННЕ», припиненим з 01 листопада 2010 року. Зобов`язано ДП «ПІВДЕННЕ» звільнити земельну ділянку загальною площею 5,01 га, кадастровий номер :02:000:0032, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, від будь-якого майна. Стягнуто з ДП «ПІВДЕННЕ» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4717грн.04коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «ПІВДЕННЕ» просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції неповно та неправильно встановив обставини справи, визнавши договір оренди земельної ділянки припиненим, оскільки рішення ґрунтується виключно на висновку почеркознавчої експертизи та судом не враховано, що дії позивача (отримання орендної плати та відсутність вимог про витребування земельної ділянки у ДП «ПІВДЕННЕ» протягом 2012-2017 років) підтверджують, що укладання додаткової угоди до договору оренди відповідало дійсному волевиявленню позивача як орендодавця, а тому орендні відносини між ДП «ПІВДЕННЕ» та ОСОБА_1 дотепер тривають. До того ж судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання ДП «ПІВДЕННЕ» про призначення повторної почеркознавчої експертизи. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність. Крім цього суд вийшов за межі позовних вимог, визнаючи договір оренди припиненим з 01 листопада 2010 року, тоді як позивач просив з 01 лютого 2010 року.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Третьяк Г.О. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК № 036592, виданого Снігурівським районним відділом земельних ресурсів 29 липня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №90, на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 5,01 га, кадастровий номер :04:000:0032 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (т. 1 а.с. 11, 93-96).

01 лютого 2005 року ОСОБА_1 уклав з ДП «ПІВДЕННЕ» договір оренди зазначеної земельної ділянки № 239, який було зареєстровано у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 99. Відповідно до п. 8 цього договору він був укладений строком на 5 років (т. 1 а.с. 8-9).

Відповідно до додаткової угоди № 200 від 11 серпня 2008 року до договору оренди № 239 від 01 лютого 2005 року, укладеного ОСОБА_1 і ДП "ПІВДЕННЕ" пункт 8 договору було викладено у новій редакції: строк дії договору оренди змінено з 5 на 15 років. Вказана угода 23 грудня 2010 року була зареєстрована у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №21 (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про визнання договору оренди землі від 01 лютого 2005 року припиненим з 01 листопада 2010 року та про зобов`язання ДП «ПІВДЕННЕ» звільнити орендовану земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із того, що висновком судової почеркознавчої експертизи № 13 від 16 квітня 2019 року підтверджені доводи ОСОБА_1 про те, що додаткова угода до договору оренди від 11 серпня 2008 року підписана не ним, а іншою особою, отже, волевиявлення позивача на укладання додаткової угоди не доведено, її істотні умови з позивачем не узгоджені, а тому не можна вважати її укладеною. За такого, враховуючи, що строк дії договору оренди землі від 01 лютого 2005 року, що пройшов державну реєстрацію 01 листопада 2005 року, визначено у 5 років; то дія договору припиняється 01 листопада 2010 року у зв`язку із закінчення строку, на який його було укладено.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок передчасним, з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до ст. 18, ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, що діяла на час підписання та реєстрації додаткової угоди до договору оренди) договір оренди землі підлягає державній реєстрації та після цього набирає чинності.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, що діяла на час підписання та реєстрації додаткової угоди до договору оренди) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що державна реєстрація додаткової угоди № 200 від 11 серпня 2008 року до договору оренди № 239 від 01 лютого 2005 року відбулася.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені приписи діючого на час підписання та реєстрації додаткової угоди законодавства, ця додаткова угода є укладеною, оскільки в установленому законом порядку здійснено її державну реєстрацію, а отже - оспорюваною та за рішенням суду може бути визнана недійсною.

За такого, висновок суду першої інстанції про неукладеність даного правочину є помилковим.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, хоча ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позов і посилався на відсутність свого волевиявлення на укладання додаткової угоди № 200 від 11 серпня 2008 року, проте вимог про визнання її недійсною не заявляв.

Таким чином, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст 13 ЦПК України) та презумпцію дійсності правочину (ст. 204 ЦК України) вказана додаткова угода до договору оренди є чинною і на її підставі для сторін виникли певні права та обов`язки, зокрема щодо встановленого нею строку дії договору оренди.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про припинення з 01 листопада 2010 року укладеного сторонами договору оренди № 239 від 01 лютого 2005 року та про зобов`язання ДП «ПІВДЕННЕ» звільнити орендовану земельну ділянку без визнання додаткової угоди до цього договору оренди землі недійсною, не ґрунтується на вимогах законодавства.

З огляду на викладене, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи, що колегія суддів погоджується не з усіма доводами апеляційної скарги, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного апелянтом рішення із зазначених вище підстав, то не є доцільним викладення мотивів відхилення аргументів апеляційної скарги, з якими апеляційний суд не погодився.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «ПІВДЕННЕ» задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «ПІВДЕННЕ» про визнання договору оренди землі припиненим, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року