Справа № 515/204/18
Провадження № 2/515/111/19
Татарбунарський районний суд Одеської області
29 січня 2019 року м.Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Семенюк Л.А.
за участю секретаря Унгурян Т.В.
позивача ОСОБА_1
відповідача ТОВ «Єврокар Україна»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції ,
В С Т А Н О В И В :
13 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача ТОВ «Єврокар Україна» з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22 березня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 373, предметом якого є надання Партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі МТЗ 892 на суму 21 507,35 доларів США, що еквівалентно 585 000, 00 гривень.
Таким чином, предметом оскаржуваного ОСОБА_2 фінансового лізингу № 373 є надання особі предмета лізингу - автомобіля марки/моделі МТЗ 892.
З метою отримання автомобіля марки/моделі МТЗ 892 на суму 21 507,35 доларів США, що еквівалентно 585 000,00 грн., позивач загалом перерахував відповідачу 40 950 гривень 00 копійок.
Враховуючи те, що ОСОБА_1, як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Однак, Договір фінансового лізингу №373 від 22.03.2017 року- нотаріально не посвідчувався, тому, у відповідності до ст. ст. 220, 236 ЦК України, є нікчемним з моменту його вчинення 22.03.2017 року.
Крім того, позивач вважає, що укладений 22.03.2017 року Договір № 373 був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного ОСОБА_2. Дії відповідача, на його думку, є забороненими і в разі належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного ОСОБА_2, він не погодився б на його укладення.
Також позивач зазначає, що вищевказаний договір є нікчемним по тій причині, що відповідно до п.8.2 та п.8.3 ст.8 ОСОБА_2 фінансового лізингу вартість предмету лізингу на момент укладення ОСОБА_2 та розмір щомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США.
Законодавством же встановлений обов'язок щодо вираження договірного зобов'язання у гривні. Стаття 524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином дана норма стосується вираження зобов'язання в іноземній валюті лише у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором.
Пункт 2 статті 2 Декрету КМУ №15-93 вказує, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
Згідно статті 16 Декрету КМУ №15-93, здійснення операцій з валютними цінностями, які потребують одержання ліцензії Національного банку, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України, є порушенням.
Позивач вважає, що укладений 22.03.2017 року Договір № 373 з відповідачем, є таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права позивача як громадянина України, оскільки Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі позивача на момент укладення ОСОБА_2 та на даний час, умови договору є несправедливими.
ОСОБА_2 вбачається, що автомобіль марки/моделі МТЗ 892 на суму 21 507,35 дол. СІІІА, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 585 000,00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушенням вимог ч.1 ст.807 ЦК України.
Також у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Так як під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди відносно особи продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати відповідач, що суперечить ст.808 ЦК України, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим.
На думку позивача, обґрунтованість твердження про незаконність даного правочину викладена в Постанові ВСУ від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, згідно якої: «Договір встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктом 9.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та пунктами 9.2; 9.3 сплатити Авансовий платіж; пункт 12.2. даного договору про не повернення комісії у випадку розірвання ОСОБА_2 Лізингоодержувачу, виходять за межі передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними.
Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 змушений звернутися з позовом до суду, в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу №373 від 22.03.2017 року, укладений між ним та ТОВ «Єврокар України» та стягнути з останнього на користь позивача кошти загальною сумою 40 950 грн. 00 коп., як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу № 373 від 22.03.2017 року та судовий збір в дохід держави.
Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії.
13 лютого 2018 року, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим в справі було визначено суддю Семенюк Л.А. (а.с.38).
Ухвалою суду від 19.02.2018 року було прийнято позов до розгляду та відкрито підготовче провадження по справі (а.с.39).
26 листопада 2018 року ухвалою суду (а.с.54) закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Позивач у судове засідання не з'явився, але через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення, в разі неявки в судове засідання представника відповідача.
Відповідач ТОВ «Єврокар Україна», яке неодноразово, належним чином повідомлялося про час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечило, повістки з повідомленням відповідача поверталися до суду з поміткою: "за закінченням встановленого терміну зберігання" (а.с.42,45,53,56,57).
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов, з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.
За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 22.03.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 373, предметом якого є транспортний засіб марки/моделі МТЗ 892.
Відповідно до п.п. 8.2, 8.3 ст. 8 ОСОБА_2, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання ОСОБА_2, за цим договором становить 21 507,35 дол. США з урахуванням ПДВ. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 585 000, 00 грн. Сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу продавця.
Пунктом 10.3 ст. 10 ОСОБА_2 передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору становить 495,83 дол. США, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору, що відповідно становить 18 445, грн.
Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 ОСОБА_2, з урахуванням умов викладених у п.1.7 ст.1 даного договору.
Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до статті 628 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими, згідно із ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.3.1 договору).
Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 21 507, 35 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення договору складало 585 000 грн. з ПДВ (пункт 8.2).
Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).
Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у договорі фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долару США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).
За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.
За невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - у розмірі 10 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункт 12.2 договору).
Тобто, будь-якої відповідальності відповідача, з цього приводу, не зазначено, а тільки покладено таку відповідальність на лізінгоодержувача.
Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.
Відповідно до пункту 10.3 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.
Разом з тим, зі змісту договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, який, між тим, до договору взагалі не додається.
Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу, лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.
Крім того, суд звертає увагу, що оскільки договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, то згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу №373 від 22 березня 2017 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було.
Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
На виконання умов договору позивачем на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти в розмірі 40 950 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.731558404.1 від 22.03.2017 року (а.с.19).
Між тим, без реагування залишився лист-вимоги позивача ОСОБА_1 від 13.02.2018 року, адресований на адресу ТОВ «Єврокар Україна», про спонукання виконання зобовязання в натурі по договору фінансового лізингу №373 від 22.03.2017 року, здійснити доставку транспортного засобу за адресою позивача (лізингоодержувача) (а.с.34-35).
Таким чином, враховуючи те, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, не відповідає чинному законодавству України та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вчинений з введенням в оману позивача ОСОБА_1 щодо істотних умов, цей договір, в силу вимог ст. 799 ЦК України та положень ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним та, відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання його недійсним. Тому, загальна сума у розмірі 40 950 грн. 00 коп., перерахована позивачем на виконання умов договору, на рахунок відповідача за квитанцією № 0.0.731558404.1 від 22.03.2017 року (а.с.19), підлягає поверненню позивачу за положеннями ст. 216 ЦК України, відповідно до якої, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Як передбачено ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Таким чином, з ТОВ «Єврокар Україна» підлягає стягненню на користь держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову згідно закону, сума судового збору в розмірі 1 536 грн. 80 коп. за дві вимоги, задоволені судом, тобто за вимогу майнового та немайнового характеру (768,40 + 768,40).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 247, 259, 263-265, 281, 282, 284 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції - задовольнити.
Визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу № 373 від 22.03.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Л.А.Семенюк