Справа номер 489/2027/17
Провадження номер 22-ц/812/150/19 Головуючий суду першої інстанції - Тихонова Н.С.
Категорія 5 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24 жовтня 2018 року, ухвалене о 10 год.47 хв. під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 26 жовтня 2018 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про вселення, поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2017 року ОСОБА_3 подав до суду позов до відповідачів про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення, поділу будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій він розташований.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що він є власником ѕ частини вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Іншим спадкоємцем за законом є неповнолітня ОСОБА_5, яка спадщину прийняла, однак свідоцтво про право на спадщину не отримувала та право власності не реєструвала.

Позивач зазначав, що відповідачі, які проживають за вищезазначеною адресою, перешкоджають йому у користуванні його власністю, самовільно змінивши вхідні замки та не дозволяючи вселитись до житла.

Посилаючись на те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, ОСОБА_3 просив усунути йому перешкоди у користуванні вищезазначеним житловим будинком шляхом вселення до нього, а також поділити житловий будинок та визначити порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Позивачу усунуто перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 до нього.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення в частині задоволення позовної вимоги про вселення мотивоване тим, що відповідачі створюють позивачу перешкоди у користуванні майном, а тому його вимога є законною і підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований експертом варіант поділу будинку передбачає перебудови, що в свою чергу вимагає отримання відповідних дозволів від контролюючих органів, та виділення іншому співвласнику ј частки будинку без комунікацій площею, що не відповідає чинним будівельним нормам.

Оскільки, сторонами у справі дозволів на перебудову надано не було, запропонований варіант експертизи порушує права співвласника на володіння площею будинку у межах будівельних норм, суд вважав неможливим такий поділ будинку.

Не погоджуючись з рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо поділу будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, а також розподілу судових витрат, ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог та розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи свою скаргу, ОСОБА_3 зазначав, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні його позовних вимог, посилався на норми підзаконних актів, які втратили свою силу, а також невірно тлумачив норми права, що призвело до помилкового висновку про неможливість поділу житлового будинку. Крім того, вирішуючи позовні вимоги, суд не розподілив судові витрати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, якій на праві власності належав будинок по АДРЕСА_1 (а.с.60).

Після її смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту набув право приватної власності на ѕ частки вказаного житлового будинку (а.с.9).

Право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_8 мала її дочка ОСОБА_9, особа з інвалідністю ІІІ групи. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла.

Спадкоємцем ОСОБА_9 є її неповнолітня донька ОСОБА_5, яка спадщину прийняла, але свідоцтво про право на спадщину не отримувала (а.с.57-82).

Вказаний житловий будинок згідно з технічним паспортом від 17.11.2016 р. побудований у 1940 році. Збудовано самочинно: нежитлова прибудова літ.а1 збільшена у розмірах на 0,8 кв.м, загальною площею 3,6 кв.м. Площа земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями та спорудами складає 874 кв.м (а.с.12-17, 64).

Згідно з топопланом геодезичних робіт, виконаних у жовтні 2017 року, орієнтовна площа земельної ділянки становить 853 кв.м (а.с.101-102).

З висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №17-930 від 30.11.2017 року випливає, що спірний житловий будинок має такі інженерні мережі: електропостачання, водопостачання та водовідведення, газопостачання, опалення місцеве водяне. При поділі не враховувалося приміщення санвузлу, яке розташоване у прибудові літ.а1 і є самовільно побудованим.

Експертом констатовано неможливість виділу ѕ частки з будинку згідно з ідеальними частками співвласників. Однак такий виділ можливий за умови відступу від ідеальних часток.

Експертом запропоновано один варіант поділу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 пропонується виділити приміщення житлового будинку загальною площею 44,8 кв.м., до якої входить 38,4 кв.м. житлової площі, а саме приміщення «1» площею 6,4 кв.м., «3» - житлова, площею 16,1 кв.м, «4» - житлова, площею 10,6 кв.м, «5» - житлова, площею 11,7 кв.м. Виділити літню кухню літ. «Б», погріб Бпд, сарай літ. «В», душ літ. «Г», вбиральню літ. «О», огорожі та споруди №І, 2, 3, 5. Частка буде становити 70/100.

Виділ цієї частки можливий лише при переплануванні будинку шляхом знесення перестінку між приміщеннями «2» та «3», у зв'язку з чим кімната «2» зменшується до площі 12,4 кв.м, будується новий перестінок між приміщеннями. Відповідно кімната «3» складатиме площу 16,1 кв.м.

Таким чином співвласнику з часткою ј будинку при поділі залишається житлова кімната площею 12,4 кв.м. Влаштувати кухню даному співвласнику площею 5,1 кв.м можливо шляхом облаштування перестінку у приміщенні «1», поділяючи його навпіл.

Також експертом зазначено, що для поділу будинку в натурі необхідне облаштування двох окремих входів до нього, а саме власнику ѕ частин будинку облаштувати вхід замість вікна у прибудові «А1», а іншому власнику залишити існуючий вхід.

Даний варіант поділу запропонований з відхиленням від чинних будівельних норм у зв'язку з тим, що будинок старої забудови та приймався до експлуатації за діючими на той час будівельними нормами і правилами. Ідеальна ј частка житлового будинку складає 17 кв.м загальної площі, що не відповідає чинним будівельним нормам, а саме п.2.24 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»: площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м, в інших квартирах - не менше 17 кв.м. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м, у дво- та більше кімнатних - 8 кв.м. За представленого варіанту площа загальної кімнати складає 12,4 кв.м, а площа кухні 5,1 кв.м, що є відхиленням від чинних будівельних норм.

В загальному користуванні співвласників залишаються: вбиральня літ. «О», душ літ. «Г», огорожі та споруди №І, 2, 3, 4, 5 відповідно до їх часток.

Порядок користування земельною ділянкою розроблений з врахуванням розміщення часток співвласників та їх розташування в житловому будинку. Графічне зображення в Додатку №4 (а.с.105-123).

Висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору відсутній, оскільки ним було визнано надання його недоцільним через неоформлення спадщини на ім'я неповнолітньої ОСОБА_5

Згідно з ст.ст.358, 367 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ст.183 ЦК України).

Пункт 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. №20 роз'яснює, що квартира підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п.п.2.2, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 р. №55, зареєстрованого у М іністерстві юстиції України 06.07.2007 р. за №774/14041, поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об'єкту поштової адреси. Поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами.

Пункт 2.24 Державних будівельних норм України В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» передбачає, що площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 м2, в інших квартирах - не менше 17 м2. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 м2, на дві - 14 м2. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 м2, у дво- та більше кімнатних - 8 м2. Мінімальна площа робочої кімнати або кабінету - 10 м2.

Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. №572 визначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових приміщень відповідно до статей 100 і 152 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст.152 ЖК Української РСР виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень визначені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. №76, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.08.2005 р. за №927/11207, та Державними будівельними нормами України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт».

Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Переобладнання жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень містить у собі - улаштування в окремих жилих будинках, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переобладнання туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається.

Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Згідно з Державними будівельними нормами України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв'язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників є реконструкцією житлового будинку.

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що житловий будинок підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Такі ізольовані квартири повинні відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. У разі необхідності переобладнання та перепланування житлового будинку (для з'ясування питання втручання (або невтручання) в несучі конструкції та/або інженерні системи) до ухвалення рішення по справі сторонами повинні бути надані відповідні висновки: проект переобладнання або перепланування жилого будинку, погоджений в установленому порядку, технічний висновок про можливість реконструкції, відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки, погодження щодо встановлення відокремленого газо-, водо- та електропостачання.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши обставини справи, дав належну оцінку доказам у справі та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Наявні у справі докази свідчать про неможливість поділу житлового будинку в натурі на дві ізольовані жилі квартири без порушення чинних будівельних норм щодо можливої площі однокімнатної квартири. Крім того за наявності висновку експерта про необхідність перепланування житлового будинку сторонами не надано доказів, що ремонтно-будівельні роботи, запропоновані експертом для перепланування житлового будинку у дві ізольовані квартири не будуть втручанням в несучі конструкції або інженерні системи житлового будинку.

Посилання позивача на те, що питання щодо перепланування житлового будинку повинні вирішуватися після рішення суду, а не до його ухвалення, на думку колегії суддів є помилковими. При поділі житлового будинку суд визначає конкретні приміщення і їх площу, які будуть належати співвласникам. Визначити їх без висновків про можливість їх облаштування з дотриманням будівельних норм буде порушенням норм ст.11 ЦК України.

Дана стаття передбачає, що цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. А тому, щоб визнати за особою право на володіння певним приміщенням, суд повинен до ухвалення рішення з'ясувати всі питання, пов'язані з безпечним його використанням.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, вирішення якого напряму залежить від поділу житлового будинку.

Що ж стосується доводів позивача про не вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат, то вони є слушними.

Зі змісту судового рішення вбачається, що було задоволено позовну вимогу позивача про вселення та відмовлено у задоволенні позовних вимог про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено за позовну вимогу про вселення 640 грн. судового збору, за інші вимоги - таку ж суму судового збору, а також 4456,80 грн. витрат за проведення експертизи.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне доповнити оскаржуване рішення висновком про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору за вирішення позовної вимоги про вселення.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках.

Приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_5 є неповнолітньою, то з відповідача ОСОБА_6, який є її законним представником, на користь позивача підлягає стягненню 426,66 грн. судового збору, а з відповідача ОСОБА_7 - 213,34 грн. судового збору.

Оскільки у задоволенні інших позовних вимог відмовлено, то судовий збір та витрати за проведення експертизи у вказаній частині покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Доповнити рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 24 жовтня 2018 року висновком про стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_6 судового збору у сумі 426,66 грн., а з ОСОБА_7 судового збору у сумі 213,34 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.