Дата документу 05.09.2019 Справа № 334/5374/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/5374/18

Провадження №22-ц/807/2901/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2019 року в складі судді Гнатюка О.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Запоріжтрансформатор» (далі ПрАТ «ЗТР») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначав, що у період з 09.02.2000 року по 13.02.2015 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЗТР» і працював у зварювальному цеху на посаді вальцювальника.

У березні 2014 року роботодавець направив його до Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9», що на той час здійснювала обслуговування працівників підприємства, для проходження щорічного медичного огляду. За результатами огляду, позивача було направлено до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР для проходження медичного обстеження на профзахворювання.

У період з 28.10.2014 року по 10.11.2014 року включно він перебував у відділенні профпатології та реабілітації потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС КУ «ЗОКЛ» з приводу обстеження на профзахворювання, що підтверджується Довідкою від 10.11.2014 року № 8813.

У період з 17.11.2014 року по 29.11.2014 року включно за направленням КУ «ЗОКЛ» він перебував у І терапевтичному відділенні ДП «УкрНДІПромМед» з приводу обстеження на профзахворювання, що підтверджується відповідною довідкою № 819 від 29.11.2014 року.

08.06.2016 року він звернувся до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку за час проходження медичного обстеження, надавши довідки № 8813 від 10.11.2014 року та № 819 від 29.11.2014 року. Проте, у відповіді від 10.06.2016 року № 1/09-15-233 ПрАТ «ЗТР» повідомило про відсутність підстав для виплати середнього заробітку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року, у справі № 334/386/17 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Запоріжтрансформатор» про стягнення середнього заробітку за період обстеження на профзахворювання, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час проходження медичного обстеження за період з 28.10.2014 року по 10.11.2014 року в розмірі 1466,64 грн., за період з 17.11.2014 року по 29.11.2014 року в розмірі 1234,56 грн., а всього в розмірі 2701,20 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2018 року у справі № 334/386/17 виконано відповідачем в повному обсязі 26.06.2018 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Вважає, що оскільки відповідач не провів з ним розрахунок при звільненні, то відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України повинен виплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 14.02.2015 року по 26.06.2018 року в розмірі 94 275,36 грн., про що надав розрахунок, відповідно до якого середньоденна заробітна плата становить 113, 04 грн., а кількість робочих днів затримки 834 дні.

Враховуючи викладене, просив стягнути з ПрАТ «Запоріжтрансформатор» на його користь 94 275, 36 грн. в якості середнього заробітку за весь час затримки сплати належних йому, як звільненому працівникові, сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2015 року по 26.06.2018 року в розмірі 94 275, 36 грн. з відрахуванням суми обов`язкових платежів та зборів.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПрАТ «ЗТР» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з прийняттям судового рішення статті 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Позовні вимоги в розумінні статті 117 КЗпП України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України якщо спір про розмір належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

28 серпня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17 є недоречним, оскільки предметом спору вказаної справи була не несвоєчасно сплачена сума заробітної плати, відповідальність якої регулюється нормами трудового законодавства, а несвоєчасно сплачена частина грошового забезпечення військовослужбовця, виплата якого регламентується нормами спеціального законодавства. Стосовно посилання апелянта на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», зазначає, що за загальним правилом ЄСПЛ може не ставити під сумнів рішення та висновки національних судів стосовно трактування та застосування національного законодавства: вирішувати проблеми інтерпретації національного законодавства, в першу чергу, є завданням національних суддів (Перез проти Франції), а не ОСОБА_2 Суду, завдання якого підтвердити, що результати цієї інтерпретації не суперечать Конвенції ( ОСОБА_3 і Періхан Сахін проти Туреччини).

Позивач до суду апеляційної інстанції не з`явився, повідомлений про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( а.с.76).

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності позивача та його представника, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ПрАТ «Запоріжтрансформатор», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із обґрунтованості вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 09.02.2000 року по 13.02.2015 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЗТР» і працював у зварювальному цеху на посаді вальцювальника.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2018 року у справі № 334/386/17 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Запоріжтрансформатор» про стягнення середнього заробітку за період обстеження на профзахворювання задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час проходження медичного обстеження за період з 28.10.2014 року по 10.11.2014 року в розмірі 1466,64 грн., за період з 17.11.2014 року по 29.11.2014 року в розмірі 1234,56 грн., а всього в розмірі 2701,20 грн. (а.с. 8-9).

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року вищевказане рішення залишено без змін (а.с. 11-13).

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.03.2018 року виконано ПрАТ «ЗТР» 26.06.2018 року шляхом перерахування на банківський рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2701,20 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05.07.2018 року (а.с. 7-зворот).

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, з рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2018 року вбачається, що при звільненні 13.02.2015 року ОСОБА_1 відповідачем не нараховано йому середній заробіток за час проходження медичного обстеження у розмірі 2 701, 20 грн.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 13.02.2015 року, відповідач не здійснив виплату усіх належних сум, то з ПрАТ «ЗТР» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що положення ст. 116, 117 КЗпП України не передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, є безпідставними оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок провести розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України, а непроведення такого розрахунку є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Сам по собі факт невиплати роботодавцем ОСОБА_1 усіх належних сум при звільненні, свідчить про вину відповідача.

При цьому суд відхиляє посилання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення ст.117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №761/30658/15-ц.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Враховуючи те, що позивач був звільнений 13.02.2015 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку є грудень 2014 року та січень 2015 року.

Згідно з довідкою ПрАТ «ЗТР» від 12.07.2018 року № 1/11-573 заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2014 року становить 2 472, 76 грн., за січень 2015 року 2387, 96 грн. (а.с. 6).

Число відпрацьованих робочих днів 43 (грудень 2014 року 23, січень 2015 року 20).

Середньоденна заробітна плата становить 113,04 грн. (4860,72 грн. / 43).

Фактичний розрахунок здійснено 26.06.2018 року.

Кількість днів затримки розрахунку становить 834 робочих дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 14.02.2015 року по 26.06.2018 року становить 94275,36 грн. (834 х 113,04 грн.).

Зазначений розрахунок відповідачем не спростовано.

Проте, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, при визначенні розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, не врахував положення ч.2 ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Разом з тим при розгляді зазначеного питання необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Встановивши, що між сторонами у справі виник спір (цивільна справа № 334/386/17)про розмір належних звільненому працівникові сум, що частково вирішений на користь ОСОБА_1 (стягнуто судом на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження медичного обстеженняу розмірі 2701, 20 грн. із заявлених 3378, 48 грн.), суд першої інстанції не врахував частковість задоволення вимог працівника про виплату належних при його звільненні сум в розумінні статті 117 КЗпП України, що дає підстави для застосування принципу співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи конкретні обставини справи, істотність недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо розміру належних йому при звільненні сум у цивільній справі № 334/386/17,з урахуванням спірної суми, на яку мав право ОСОБА_1 , частки, яку вона становила у заявлених вимогах (79, 95%), а також необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру стягнутого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 20, 5 %, а саме з 94 275,36 грн. до 75 373, 15 грн.

Судом першої інстанції вірно враховано, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відрахуванням суми обов`язкових платежів та зборів, про що також зазначено в резолютивній частині.

Враховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України необхідно змінити, зменшивши розмір стягнутого судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2015 року по 26.06.2018 року до 75 373, 15 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2019 року в цій справі змінити, стягнувши з приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 75 313 (сімдесят п`ять тисяч триста тринадцять) грн. 15 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова