Справа № 464/9975/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2001/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представника АТ КБ «Приват Банк» Гнатишака О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного банку Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_7 та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22.09.2015 року, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH1GK від 13.03.2008 року, в розмірі 44 984,87 доларів США, що за курсом 13.13. відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.08.2014 року, складає 590 651,35 грн.: звернути стягнення на квартиру загальною площею 48.80 кв.м, житловою площею 27.50 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № LVH1GK від 13.03.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за ціною, визначеною договором між сторонами, а у випадку недосягнення такої згоди - за ціною, визначеною в експертному звіті суб'єкта оціночної діяльності; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 з квартири - предмету іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також стягнути судові витрати.

25.12.2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, в якому позивач просила захистити її порушені права споживача за кредитним договором, визнавши неправомірними дії відповідача по зміні в односторонньому порядку умов кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року, а саме збільшення з 26.10.2008 року розміру відсоткової ставки за користування кредитом до 15,12 % річних; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок суми заборгованості за відсотками за користування кредитом, за основною сумою боргу та нарахованими у зв'язку з цим штрафними санкціями (штраф, пеня) за кредитним договором №LVH1GK від 13.03.2008 року, починаючи з 26.10.2008 року по 02.03.2012 року (дату укладення Додаткової угоди про збільшення процентів) та зарахувати внесену нею різницю коштів по відсотках, яка виникла внаслідок одностороннього збільшення відсоткової ставки за кредитом, в рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту; скасувати усі штрафні санкції, які виникли через неправомірні дії по збільшенню процентної ставки за користування кредитними коштами; визнати недійсним п. 8.4 кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року у зв'язку із його невідповідністю п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; визнати недійсними Додаткову угоду №1 від 02.03.2012 року до кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року та Додаткову угоду №2 до кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року у зв'язку із недотриманням вимог ст.1055 ЦК України щодо обов'язкової письмово форми правочину.

20.01.2016 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_8 до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій останній просив визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, що був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 13.03.2008 року, у зв'язку з відсутністю його нотаріально посвідченої згоди на укладення такого договору, як співвласника предмета іпотеки.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 04 липня 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, місцезнаходження - АДРЕСА_3) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_4, місце проживання: АДРЕСА_5), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_6), ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_4, серія та № паспорту НОМЕР_2, АДРЕСА_7, треті особи ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_5, АДРЕСА_4), приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тертична Наталія Іллівна (АДРЕСА_8) про звернення стягнення на квартиру та виселення - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_4, місце проживання: АДРЕСА_5) до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, місцезнаходження - АДРЕСА_3) про захист прав споживачів - задоволено частково.

Визнано неправомірними дії відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» щодо збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором № LVH1GK від 13.03.2008 року з 12,00 % до 15,12 % за період з 26.10.2008 року по 01.03.2012 року та зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором за період з 26.10.2008 року по 01.03.2012 р. з врахуванням відсоткової ставки - 12,00%.

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_5, АДРЕСА_4) до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, місцезнаходження - АДРЕСА_3) про визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржило Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вказує, що 13.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №LVH1GK. 02.03.2012 року та 18.01.2013 року між сторонами було укладено Додаткові угоди до кредитного договору, згідно яких новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 15,2% на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.02.2020 року, однак боржник умов кредитного договору та Додаткових угод не виконує у зв'язку з чим сума заборгованості за кредитом становить 72 772,85 доларів США.

Також зазначає, що не відповідає дійсності пояснення відповідачки про те, що банком порушено порядок зміни процентної ставки за кредитом та здійснено такі в односторонньому порядку, оскільки після укладення Додаткової угоди від 02.03.2012 року відповідачка продовжувала сплачувати проценти за кредитом до 02.08.2013 року, чим цілком підтвердила свою згоду на зміну процентної ставки за кредитом та прийняла таку пропозицію банку.

Вказує, що банком не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду, оскільки пунктом 5.5 кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року строк позовної давності для вимог зі стягнення заборгованості за кредитом, включаючи неустойку становить 5 років, а в п.6 Додаткової угоди №1 від 02.03.2012 року сторони продовжили строк позовної давності до 50 років.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що на даний час діють норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким обмежено право реалізації предмету іпотеки в разі наявності всіх складових ознак щодо належності предмету іпотеки до регулювання закону, а тому доводи відповідачки про реалізацію предмета іпотеки на даний момент є безпідставними.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, а у зустрічному позові відмовити повністю.

Апелянт, ОСОБА_2, в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2017 року, відповідно до якого експертом було встановлено, що зазначена банком сума за кредитним договором не відповідає умовам укладеного договору та фактично здійсненим платежам на загальну суму 18 147,67 доларів США. Вказує, що за кредитним договором нею фактично було отримано 70 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки №1303 від 13.03.2008 року та графіком погашення кредиту. Крім того, посилається на те, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні її зустрічного позову в частині визнання недійсним п.8.4 кредитного договору, згідно якого при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, останній сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, що суперечить принципу розумності та добросовісності. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні частини позовних вимог щодо визнання недійсними Додаткової угоди до кредитного договору №1 від 02.03.2012 року та №2 від 18.01.2013 року з підстав недотримання вимог ст. 1055 ЦК України щодо обов'язкової письмової форми правочину, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що Додаткова угода №1 та Додаткова угода №2 не були підписані зі сторони банку, натомість було використано факсимільне відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення відбитка печатки банку технічними друкованими пристроями.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення суду, залишивши його в силі щодо відмови у задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та в частині часткового задоволення її зустрічного позову щодо визнання неправомірними дії банку щодо збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором, та скасувати в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог та ухвалити у відповідних частинах нове рішення, яким задовольнити усі позовні вимоги, викладені нею у зустрічному позові. Змінити мотивувальну частину рішення, зокрема виключити слова «відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 73 750 доларів США», а також виключити слова «ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, зокрема, надав відповідачу ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі, встановленому договором.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та їх заперечення щодо задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк», пояснення представника АТ КБ «Приват Банк» Гнатишака О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_8 у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним іпотечного договору не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, її складових, які підлягають обов'язковому зазначенню у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» не спростовував висновки судово-економічної експертизи №301/17 від 19.10.2017 р. щодо розміру заборгованості, встановити таку за матеріалами справи не видається можливим, оскільки судом встановлено безпідставне збільшення відсоткової ставки за період з 26.10.2008 р. по 01.03.2012 р., що встановлено в результаті проведеної судово - економічної експертизи. Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, суд, враховуючи висновок судово-економічної експертизи від 19.10.2017 року, прийшов до висновку, що збільшення відсоткової ставки за кредитним договором здійснено без відома ОСОБА_2, а тому в силу вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» така зміна відсоткової ставки в односторонньому порядку є недійсною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно із ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договори.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.03.2008 року, між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №LVH1GK, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 70000.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 13.03.2013 року.

В подальшому, 02.03.2012 року та 18.01.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено Додаткові угоди №1 та №2 до кредитного договору, відповідно до умов яких, новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 15,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 10.02.2020 року.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Матеріалами справи підтверджено, що з метою забезпечення виконання умов кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № LVH1GK від 13.03.2008 року, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру загальною площею 48.80 кв.м, житловою площею 27.50 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. У відповідності до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України та умов договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції виходив з умов кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року, з яких вбачається, що на момент його укладення процентна ставка була визначена сторонами договору - 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку із укладенням сторонами 02.03.2012 року та 18.01.2012 року Додаткових угод до кредитного договору, новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом становить 15,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з долученим ПАТ КБ «Приват Банк» розрахунком заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором становить 44 984,87 доларів США, з яких: 31 831,15 доларів США - заборгованість за кредитом; 5 901,19 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 139,12 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 953,14 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 19,04 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 141,23 доларів США - штраф (процентна складова).

З розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №LVH1GK від 13.03.2008 року, вбачається, що ПАТ КБ «Приват Банк» розраховував процентну ставку, виходячи з 15,12% річних, починаючи з 26.10.2008 року, однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погодження боржником збільшення процентної ставки з 26.10.2008 року, і такі докази не надавались суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції врахував висновок судово-економічної експертизи №301/17 від 19.10.2017 року, якою встановлено невідповідність розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо заборгованості за договором №LVH1GK від 13.03.2008 року (в т.ч. додатковими угодами до нього) умовам зазначеного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення заборгованості. Серед іншого, у висновку зазначено, що при нарахуванні відсотків за період з 26.10.2008 р. по 01.03.2012 р. застосовувалась ставка (15,12 %), не передбачена умовами кредитного договору, що свідчить про утримання з Позичальника додаткових нарахувань по процентах, які збільшують фактичну вартість кредиту. Судовий експерт у висновку зазначає, що в межах наявних матеріалів визначити дійсний загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором №LVH1GK від 13.03.2008 року станом на 12.08.2014 року, із зазначенням суми заборгованості за основним боргом, заборгованістю за процентами, неустойкою (штраф, пеня), не видається за можливе, оскільки не встановлено документальних підтверджень заборгованості по кредиту за договором.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що збільшення процентної ставки проводилось з відома ОСОБА_2, якій було надіслано відповідне повідомлення, після якого остання не висловлювала будь-яких заперечень та продовжувала сплачувати кредитні кошти з врахуванням збільшеної процентної ставки, є безпідставними та голослівними, оскільки матеріали справи не містять належних відомостей про отримання відповідачкою повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» про підстави зміни та розмір процентної ставки за кредитним договором №LVH1GK від 13.03.2008 року, а наявність копії повідомлення, адресованого ОСОБА_2 №20.1.2/6-32410843 від 25.07.2008 року, не є належним та допустимим доказом належності повідомлення боржника про збільшення процентної ставки.

Окрім цього, сплата ОСОБА_2 процентної ставки у збільшеному розмірі, не є доказом правомірності нарахування процентів у збільшеному розмірі.

Згідно із п. 2.3.1 укладеного сторонами кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшується ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Разом з тим, частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла як на момент укладення кредитного договору так і на момент підвищення відсоткової ставки до 13,20 відсотків річних), було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_2 продовжувала вносити платежі за кредитом і після збільшення відсоткової ставки, що свідчить про її обізнаність у підвищенні відсоткової ставки та така добровільно прийняла пропозицію банку, є безпідставними та спростовуються висновком судово-економічної експертизи від 19.10.2017 року, відповідно до якого при нарахуванні відсотків за період з 26.10.2008 року по 01.03.2012 року застосовувалась ставка (15,12 %), не передбачена умовами кредитного договору, що свідчить про утримання з Позичальника додаткових нарахувань по процентах, які збільшують фактичну вартість кредиту.

Відтак, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» прийшов до вірного висновку, що зміна відсоткової ставки в односторонньому порядку, є недійсною та визнав неправомірними дії банку щодо збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором № LVH1GK від 13.03.2008 р. з 12,00 % до 15,12 % за період з 26.10.2008 року по 01.03.2012 року та зобов'язав ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором за період з 26.10.2008 року по 01.03.2012 р. з врахуванням відсоткової ставки - 12,00%.

Пунктом 16.7.1 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 41, п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р. при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК), при цьому в резолютивній частині в обов'язковому порядку має зазначатись загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно встановив, що ПАТ КБ «Приват Банк» не підтвердив фактичну суму заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, її складові, з врахуванням того, що ОСОБА_2, за відсутності її згоди, безпідставно нараховувались підвищені відсотки, зазначена банком сума заборгованості не узгоджується з висновками судово - економічної експертизи, що унеможливлює об'єктивно оцінити співмірність та обґрунтованість позовних вимог банку, робить неможливим зазначення в рішенні суду загального розміру вимог та її складові, які підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки, а відтак суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що не погоджуючись з результатами висновку судово-економічної експертизи №301/17 від 19.10.2017 року, позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк» з клопотанням про призначення повторної чи додаткової експертиз, з обґрунтуванням необхідності проведення таких, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не звертався, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в суді апеляційної інстанції не вважав за потрібне призначення повторної чи додаткової експертизи.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року від 02.03.2012 року та від 18.01.2013 року, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, на основі повно та всебічно досліджених доказів вірно встановлено, що вказані угоди до кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено у формі, встановленій законом; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім цього, вказані додаткові угоди до кредитного договору укладені ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 у письмовій формі, за домовленістю сторін, відповідачем при вчиненні цих правочинів використано факсимільне відтворення підпису уповноваженої особи та печатки банку, що узгоджується з положеннями частини третьої статті 207 ЦК України.

Відтак, мотиви, викладені ОСОБА_2, як в зустрічній позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, щодо порушень Закону України «Про захист прав споживачів», не є підставами, встановленими ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними додаткових угод №1 від 02 березня 2012 року та №2 від 18.01.2012 року до кредитного договору №LVH1GK від 13.03.2008 року.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, на думку колегії суддів, рішення районного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті як первісного, так і зустрічного позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.

З оригіналом згідно.

Судове рішення набрало законної сили: 21.01.2019 р.

Суддя: Шеремета Н.О.

Дата оформлення копії: 01.02.2019 р.

Помічник судді: Карнидал В.В.