П О С Т А Н О В А

іменем України

12 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 від 25 квітня 2017 року та від 03 березня 2017 року на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 10 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк», Публічного акціонерного товариста «КристалБанк», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Терра Банк», ПАТ «Кристалбанк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 13 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право на відшкодування за договором банківського вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР-163660:840 суму банківського вкладу у розмірі 1200 доларів США. В решті позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 серпня 2015 року стягнуто з ПАТ «Терра Банк» в дохід держави на відшкодування судових витрат судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11 листопада 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ПАТ «Терра Банк» відхилено, рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 серпня 2015 року залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року залишені без змін.

30 січня 2017 року ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 серпня 2015 року, яку мотивувала тим, що на підставі постанови правління НБУ від 23 грудня 2014 року і рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 грудня 2014 року в ПАТ «Терра Банк» із 24 грудня

- 2 -

2014 року триває ліквідаційна процедура, що відповідно до п.4 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює виконання згідно цього закону судового рішення у примусовому порядку. Вважає, що оскільки рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 серпня 2015 року за нею визнано право на отримання коштів вкладу у розмірі 1200 доларів США, а згідно ч.ч.1, 2 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» саме Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом, то вона має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду. У зв`язку з наведеним просила встановити спосіб та порядок виконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 липня 2015 року та зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити за рахунок коштів Фонду на її користь гарантовану суму відшкодування за договором банківського вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР-163660:840 у розмірі 1200 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день постановлення ухвали. На виконання ухвали видати відповідний виконавчий лист.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 10 лютого 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення способу та порядку виконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 03 березня 2017 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою її заяву задоволити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідності правовим актам вищої юридичної сили, зокрема Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ. Скарга мотивована неврахуванням судом того, що згідно ст.1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим для виконання, що є основною засадою судочинства і підтверджено практикою ЄСПЛ. Висновки суду про те, що встановлення способу і порядку виконання судового рішення можливе лише під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, є хибними, бо закон не містить таких вимог. Посилання суду на те, що рішення може породжувати обов`язки лише для відповідачів у справі, а не для третіх осіб, невірні, оскільки процесуальний закон не містить норм, які б перешкоджали ухвалити рішення , що породжує право або обов`язок для третьої особи. Вважає, що визнання за нею права на відшкодування банківського вкладу не захищає і не поновлює її порушене право, а відтак у випадку відмови у задоволенні заяви право позивачки залишиться незахищеним, що суперечить меті цивільного судочинства, встановленій ст.1 ЦПК України.

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 повторно подала апеляційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 10 лютого 2017 року, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою її заяву задоволити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідності правовим актам вищої юридичної сили, зокрема Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ. Мотиви скарги відповідають апеляційній скарзі від 03 березня 2019 року.

В суді апеляційної інстанції представник заявниці ОСОБА_2 подані апеляційні скарги та викладені в них доводи підтримав, просив задоволити і скасувати оскаржувану ухвалу Печерського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Решта учасників належним чином повідомлені про час розгляду справи, що

- 3 -

стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, а щодо ПАТ «Терра Банк» відміткою пошти про відсутність за вказаною адресою, з огляду на його ліквідацію, що у свою чергу не перешкоджає апеляційному розгляду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що згідно ст.373 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) підставою для визначення порядку і способу виконання судового рішення є встановлення під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення обставин, які ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення суду. Оскільки суду не надано доказів як про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення суду у даній справі, так і відповідно про наявність вказаних обставин, то підстави для задоволення заяви відсутні.

Також суд керувався тим, що з урахуванням змісту рішення Печерського районного суду м.Києва від 13 липня 2015 року, яким за позивачкою визнано право на відшкодування за договором банківського вкладу, вказаний заявницею спосіб виконання шляхом стягнення суми заборгованості не є встановленням способу та порядку виконання вказаного рішення суду, оскільки рішенням суду вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивачки не вирішувалось і дана особа не є боржником за рішенням суду, що виключає наявність підстав для її зобов`язання виконати дане рішення суду у інший спосіб в порядку ст.373 ЦПК України.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час постановлення ухвали) за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Така ж норма містилася і в ч.2 ст. 373 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали).

Отже, вчинення судом такого процесуального рішення як встановлення або зміна способу і порядку виконання рішення законодавець пов`язує із його виконанням в порядку, передбачному Законом України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 13 липня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ПАТ «Терра Банк», ПАТ «Кристалбанк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг. Визнано за ОСОБА_1 право на відшкодування за договором банківського вкладу від 05 серпня 2014 року № ВДР-163660:840 суми банківського вкладу у розмірі 1200 доларів США.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11 листопада 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ПАТ «Терра Банк» відхилено, рішення Печерського районного суду

- 4 -

м.Києва від 11 серпня 2015 року залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року залишені без змін.

Також, судом встановлено, що виконавчий лист на виконання вказаного рішення не видавався, виконавче провадження у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» не відкривалося і примусово не виконувалося і відповідно наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим не встановлювалася ні стягувачем, ні виконавцем (державним чи приватним).

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення способу та порядку виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо можливості вирішення судом питання про встановлення способу і порядку виконання судового рішення поза межами виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення.

Такі доводи суперечать як ч.3 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження», так і ч.2 ст.373 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали), оскільки за змістом даних норм питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення може бути вирішене судом лише за сукупності наступних обставин.

По-перше, на підставі судового рішення має бути виданий виконавчий документ. По-друге, на підставі виконавчого документу має бути відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення суду. По-третє, питання вирішується виключно за заявою сторони виконавчого провадження, або за заявою виконавця, поданою на підставі заяви сторони виконавчого провадження. По-четверте, мають існувати обставини, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.

Така позиція законодавця є обгрунтованою з огляду на приписи ст.1291 Конституції України та ст.18 ЦПК України, згідно яких судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України, а виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи відсутність наведених обставин, обов`язкова наявність яких передбачена законом, суд вірно відмовив у задоволенні заяви.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильність висновків суду про те, що рішення суду може породжувати обов`язок лише для відповідачів, а не для третіх осіб, колегія суддів відхиляє як такі, що не грунтуються на вимогах процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

За змістом даної норми виключно позивачу належить право визначати відповідача, тобто особу до якої пред`являються позовні вимоги, і яка, за твердженням позивача, є порушником його прав і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням. Таким висновкам кореспондуються положення ст.51 ЦПК України, згідно яких суд виключно за клопотанням позивача має право залучити до участі у справі співвідповідача чи замінити його на належного відповідача.

З матеріалів справи вбачається що ОСОБА_1 пред`явила вимоги до відповідача ПАТ «Терра Банк», бо на її думку саме він вчинив у відношенні її неправомірні дії, оскільки не зарахував останній внесок за вкладом у розмірі 1200 доларів США та є

- 5 -

відповідальним за повернення вкладу. Отже, вирішуючи спір, суд, окрім іншого, дає оцінку позовним вимогам щодо неправомірності дій саме відповідачів, до яких звернуті вимоги, а не третіх осіб, до яких вимоги не заявляються, як помилково вважає заявниця.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, де Велика Палата вказала, що позовні вимоги звертаються до відповідачів у справі, а не до третіх осіб. А тому суд не може задовольняти позовну вимогу про зобов`язання третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вчинити певні дії (п.55).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо встановлення способу і порядку виконання рішення суду у заявлений позивачкою спосіб, колегія суддів зауважує наступне.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення, вжиті у ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.2 ст.373 ЦПК України (чинні на час постановлення ухвали) як і вжиті у ст.435 ЦПК України (чинна на даний час) мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним чи приватним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого ст.16 ЦК України. Під встановленням чи зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Вказаний у заяві ОСОБА_1 спосіб і порядок виконання рішення, який вона просить встановити, а саме: із визнання за нею права на відшкодування за договором банківського вкладу у розмірі 1200 доларів США (визнання права - п.1 ч.2 ст.16 ЦК України) на зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатити за рахунок коштів Фонду на її користь гарантовану суму відшкодування за договором банківського вкладу (примусове виконання обов`язку в натурі - п.5 ч.2 ст.16 ЦК України) фактично змінює рішення суду по суті, бо веде до зміни способу захисту, передбаченого ст.16 ЦК України, який не був предметом розгляду у суді першої інстанції, що суперечить закону.

Відповідний правовий висновок Верховного Суду України міститься у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1829цс15, де Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення по справі і приймаючи нове про відмову у задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення, вказав, що змінюючи спосіб виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення - п.4 ч.2 ст.16 ЦК України) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди - п.8 ч.2 ст.16 ЦК України) суди фактично змінили рішення суду по суті та самостійно змінили спосіб захисту, передбачений ст.16 ЦК України.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2216цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2427цс15.

Доводи апеляційної скарги про те, щосудове рішення про визнання за позивачкою права на відшкодування банківського вкладу не захищає і не поновлює її порушене право, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки позивачка під час розгляду справи відповідно до приписів закону самостійно обрала та визначила спосіб захисту свого права, який вважала за необхідне, скориставшись своїми процесуальними правами.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

- 6 -

Апеляційні скарги ОСОБА_1 від 25 квітня 2017 року та від 03 березня 2017 року залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: