ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/10719/17

Провадження № 22-ц/818/352/19

Категорія: право власності

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

за участю прокурора - Набекало М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові справу

за апеляційними скаргами Міністерства оборони України

та представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2017 року у складі судді Зуб Г.А.

у цивільній справі № 640/10719/17 за позовом ОСОБА_8 до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова,

треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області,

Харківська міська рада,

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради,

про визнання права власності, -

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_8 звернувся з позовом до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, в якому просив визнати за ним право власності на самочинно реконструйовану нежитлову будівлю за літ. «Б-2», загальною площею 320,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування зазначав, що 07.08.2002 року Міністерством оборони України на підставі договору міни (нерухомого майна на житло для військовослужбовців і членів їх сімей) зі сфери свого управління було передано у власність ТОВ «НПО-5» нежитлову будівлю літ. «Б-1», розташовану в межах військового містечка АДРЕСА_1

28.11.2002 року позивач придбав будівлю у ТОВ «НПО-5», право власності на вказану будівлю було зареєстровано у встановленому законом порядку. В подальшому, позивач за погодженням з керівництвом КЕВ м. Харкова, але за відсутності належним чином затвердженого проекту та дозволу органу ДАБК, провів реконструкцію та переобладнання нежитлової будівлі за літ. «Б-1», після чого за матеріалами інвентаризаційної справи відповідній будівлі присвоєно літ. «Б-2».

Зазначав, що наявні підстави для визнання права власності на самочинно реконструйовану нежитлову будівлю за літ. «Б-2». Виходячи зі змісту ст. 376 ЦК України, реконструкція та переобладнання будівлі за літ. «Б-1» проводилась позивачем самочинно, а відтак будівля за літ. «Б-2» є самочинним будівництвом (реконструкцією). На час відчуження нежитлової будівлі літ. «Б-1», розташованої в межах військового містечка АДРЕСА_1, договорами не обумовлювався перехід до нового власника права власності або користуванні земельною ділянкою під будівлею, адже остання перебувала у постійному користуванні КЕВ м. Харкова.

Вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель оборони та знаходиться у державній формі власності. Тобто, з моменту придбання будівлі за літ. «Б-1» у позивача виникло право користування земельною ділянкою на ту частину, яка зайнята відповідною будівлею та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, а відтак і право на звернення з цим позовом в порядку ч. 5 ст. 376 ЦК України. При цьому, визнання права власності на будівлю за літ. «Б-2» не порушує та не може порушувати права третіх осіб, оскільки вказана будівля відповідає будівельним нормам і правилам (повністю придатна для експлуатації) та відповідає вимогам пожежної безпеки, за планом зонування земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована в підзоні житлової та громадської забудови. Відтак, збереження нежитлової будівлі «Б-2» як громадської, в такій зоні забудови є можливим.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року, яка набрала законної сили, було скасовано припис ІДАБК в Харківській області від 21.02.2013 року про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил щодо будівлі за літ. «Б-2» по АДРЕСА_1 а також рішення ІДАБК в Харківській області від 21.02.2013 року про заборону експлуатації об'єкта будівництва щодо будівлі за літ. «Б-2» по АДРЕСА_1 Відповідно до висновку експертів Львівського НДІСЕ № 3466 від 31.01.2017 року встановлено, що фактично виконані будівельні роботи на об'єктах за літ. «Б-1» та «Б-2» по АДРЕСА_1 з моменту придбання позивачем шляхом приведення їх до стану до перебудови із дотриманням будівельних, архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог, правил та норм, відноситься до робіт з реконструкції; перебудова нежитлової будівлі за літ. «Б-2» до нежитлової будівлі за літ. «Б-1» технічно можлива, та вимоги з безпечності та міцності конструкцій будівлі за літ. «Б-2» задовільні повністю і відповідають вимогам експлуатаційної надійності та умовам безпечної експлуатації в цілому. Прийняті при реконструкції конструктивні рішення будівлі, технічні рішення та несуча здатність основних конструктивних елементів забезпечують умови подальшої безпечної експлуатації будівлі в цілому, а тому подальша експлуатація (збереження) будівлі за літ. «Б-2» з точки зору безпечності та міцності конструкцій цієї будівлі не загрожує життю та здоров'ю людини.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року встановлено, що в даному випадку має місце реконструкції будівлі, а не самочинне будівництво як зазначено в акті перевірки, яка зберегла здатність основних конструктивних елементів забезпечити безпечні умови подальшого використання будівлі. Позивач не має можливості ввести в експлуатацію вказану нежитлову будівлю, оскільки Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений Постановою КМУ від 13.04.2011 року № 461, поширюється на випадки, коли об'єкти будуються (реконструюються), а не вже збудовані (реконструйовані). Тому на думку позивача, найбільш доцільним та прийнятним способам захисту прав та інтересів позивача є визнання за ним право власності на будівлю за літ. «Б-2» по АДРЕСА_1

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Суд вирішив: визнати за ОСОБА_8 право власності на самочинно реконструйовану нежитлову будівлю за літ. «Б-2», загальною площею 320,3 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1; стягнути на користь ОСОБА_8 з Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова судові витрати в розмірі 8000,00 грн., тобто по 4000,00 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, що відповідно до ст. 77 ЗК України землі оборони не можуть перебувати у приватній власності, земельна ділянка, що розміщена під будівлею за літ. «Б-2», що розташована по АДРЕСА_1 є державною власністю, відноситься до категорії земель оборони та перебуває у сфері управління Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади.

Сам лише факт використання вказаної земельної ділянки фізичними та юридичними особами для обслуговування нерухомого майна, яке знаходиться у їх власності, не може бути підставою для припинення права постійного користування Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова землею, яка належить державі.

Також зазначає, що в разі визнання за ОСОБА_8 права власності на самочинно реконструйовану (збудовану) нежитлову будівлю за літ. «Б-2», загальною площею 320,3 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 це призведе до повної паралізації життєдіяльності військового містечка № 48 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, позбавить можливості представників Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова доступу до систем життєдіяльності відділу та військового містечка № 48, а у подальшому взагалі призведе до необхідності укладання договору оренди для розташування там обладнання, яке перебуває на балансі КЕВ м. Харків, що стане додатковим навантаженням на бюджет КЕВ м. Харків та на бюджет Міністерства оборони України, що також є однією з основних причин, за якою в силу ст. 376 ЦПК України унеможливлює визнання права власності згаданої самочинно збудованої будівлі за ОСОБА_8

В апеляційній скарзі представники ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 (правонаступники ОСОБА_4 та ОСОБА_5.) - адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суду першої інстанції були відсутні, передбачені ст. 376 ЦК України підстави для визнання в судовому порядку за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Особи, які подали апеляційну скаргу зазначають, що в межах земельної ділянки по АДРЕСА_1 поряд з нежитловою будівлею «літ. Б-2» знаходиться нежитлова будівля «літ Е-2» загальною площею 516,3 кв.м., яка, у відповідних частках, належить апелянтам на праві власності.

Відповідно до рішення Харківської міської ради Харківської області від 13.05.1998 року було попереджено Харківській Квартирно-експлуатаційній частині району, що будь-яке будівництво, а також реконструкція існуючих будівель і споруд на земельній ділянці загальною площею 0,4620 га, що розташована по АДРЕСА_1, забороняється без відповідного рішення міськвиконкому.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 13 травня 1998 року було надано Харківській Квартирно-експлуатаційній частині району у постійне користування земельну ділянку загальною площею 0,4620 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації і обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд. На підставі чого було видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_7

Будівля літ. «Б-2» площею 320,0 кв.м. є самочинним будівництвом, яке здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію.

Скаржники, які є співвласниками нежитлової будівлі літ. «Е-2» по АДРЕСА_1, зазначають, що не можуть продовжувати реконструкцію вказаної будівлі за розробленим проектом, оскільки цьому перешкоджає самочинно збудована будівля літ. «Б-2», яка розміщена на земельній ділянці відведеній для забудови.

Ухвалою Харківського апеляційного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до участі у справі у якості правонаступників скаржника ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

В судовому засіданні представник Міністерства оборони України - Ібрагімов Ф.Б. звернувся до апеляційного суду з спільною із позивачем ОСОБА_8 заявою про укладання мирової угоди, яку ухвалою суду апеляційної інстанції від 17.01.2019 було залишено без задоволення.

Представник скаржника пояснив, що Міністерство оборони України мало намір на врегулювання спору саме шляхом укладення мирової угоди, але не уповноважувало його на відмову від апеляційної скарги. Щодо розгляду апеляційної скарги та вирішення справи по суті, з урахуванням викладених письмових поясненнях, покладався на розсуд суду.

Проти апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в особі їх представників, заперечували, вважали, що вона є необґрунтованою, безпідставною та незаконною, а апеляційне провадження за цією апеляційної скаргою підлягає закриттю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 262 ЦПК України.

Представники ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 (правонаступники ОСОБА_4 та ОСОБА_5.) - адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 апеляційну скаргу своїх довірителів підтримали, просили її задовольнити.

Викладене в апеляційній скарзі клопотання Міністерства оборони України щодо скасування судового рішення та відмови у позові підтримали, однак з її доводами погодилися частково, вказавши, що дійсно позивачем при проведенні реконструкції було здійснено захоплення земельної ділянки, яка у передбаченому законом порядку не відводилася, та не відведена під таке будівництво і на цей час. Інші доводи вважали необґрунтованими.

Позивач ОСОБА_8 та його представник - ОСОБА_11 проти апеляційних скарг заперечували, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Прокурор військової прокуратури Харківської області ОСОБА_12 апеляційну скаргу Міністерства оборони України підтримав, проти апеляційної скарги представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про дату, місце та час розгляду справи своєчасно та належним чином.

Зважуючи на положення ст. ст. 371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за їх відсутністю, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню за таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

Судовим розглядом встановлено, що 07.08.2002 року між Міністерством оборони України та ТОВ «НПО-5» було укладено договір міни (нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців і членів їх сімей), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Свирид Н.О., відповідно до якого ТОВ «НПО-5» прийняв у власність підприємства належну державі нерухомість, а саме: будівлю №3 літ. «Б-1» військового містечка АДРЕСА_1 що також підтверджується актом прийому-передачі.(а.с.6-11).

Право колективної власності на нежитлову будівлю літ. «Б-1», загальною площею 68,3 кв.м. зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.09.2002 року за ТОВ «НПО-5» за реєстраційним номером 4548 ( а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 28.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тимофєєвою О.В., позивачем (покупець) було придбано у ТОВ «НПО-5» (продавець) нежитлові приміщення № № 2, 3, 4, 5 загальною площею 68,3 кв.м., розташовані у будівлі літ. « Б-1», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.( а.с.13)

Зазначені нежитлові приміщення № № 2, 3, 4, 5 загальною площею 68,3 кв.м., розташовані у будівлі Б-1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., зареєстровані у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.09.2002 року на праві приватної власності за ОСОБА_8 за реєстраційним номером 4548 ( а.с. 13).

Згідно технічного паспорту, виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації за станом на 05.11.2002 року нежитлові приміщення літ «Б-1» складаються з: перший поверх нежитлові приміщення ( гаражі) №2:-5, загальною площею 68,3 кв.м.(а.с. 15-17).

У подальшому, позивачем було здійснено капітальну перебудову та суттєво змінено конструкцію придбаних ним нежитлових приміщень з влаштуванням другого поверху, після чого будівля «Б-2» (до реконструкції - «Б-1») по АДРЕСА_1 складається з: підвал І, ІІ, ІІІ загальною площею 50,2 кв.м., перший поверх №№1-9, загальною площею 133,1 кв.м., другий поверх №№10-14, загальною площею 137,0 кв.м., всього площа будівлі «Б-2» складає 320,3 кв.м.

Згідно з викопіювання з топографічного плану за адресою: АДРЕСА_1 будівля літ. «Б-2» знаходиться в межах земельної ділянки, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею серія НОМЕР_7 реєстраційний номер 352 від 09.07.1998 року, який видано Харківській квартирно-експлуатаційній частині району АДРЕСА_1. Землю, площею 0,4620 га надано у постійне користування для експлуатації і обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд. ( а.с. 26-29).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що право власності підлягає визнанню, так як. реконструкція спірного нерухомого майна позивачем здійснена на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Харкова, без порушення будівельних норм і правил, протипожежних вимог та не порушує прав інших осіб.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно ч. ч. 2, 3 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Натомість частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, за загальними правилами особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Позивач у своїх запереченнях на апеляційну скаргу посилається, що в силу положень ст. 120 Земельного Кодексу України, має право на користування земельною ділянкою для обслуговування нерухомого майна, яке знаходиться у їх власностіпозивача, що в даному випадку мало місце не самочинне будівництво, а реконструкція існуючої будівлі літ. «Б-2» (АДРЕСА_1).

Однак, позивачем не конкретизовано, якого саме розміру земельна ділянка (зі встановленням відповідних її меж), на його думку, необхідна для обслуговування нерухомого майна, яке знаходиться у його власності.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується, що будівля «Б-1» загальною площею 68,3 кв.м. після самочинного будівництва позивачем має площу 320, 3 кв.м., при цьому перший поверх зазначеної будівлі становить 133,1 кв.м., що свідчить про самочинне захоплення земельної ділянки позивачем та розбудову на ній будівлі «Б-1» на території земель, майже в два рази перевищує площу земельної ділянки, яку вона займала до перебудови.

За таких обставин, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України стосовно того, що в даному випадку мало місце самочинне захоплення земельної ділянки позивачем внаслідок розбудови на ній будівлі «Б-1», а тому враховуючи положення ч. 3 ст. 376 ЦК України, за позивачем не може бути визнане право власності на вказану будівлі, оскільки земельна ділянка, у встановленому законом порядку, не надавалася позивачу під вказане нерухоме майно.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що 09 липня 1998 року виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі рішення міськвиконкому від 13 травня 1998 року № 399 Харківській квартирно-експлуатаційній частині (далі - КЕЧ) району було видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_7, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 352.

Відповідно до п. 2 Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 13 травня 1998 року, попереджено Харківський КЕЧ району, що будь-яке будівництво, а також реконструкція існуючих будівель і споруд на наданій земельній ділянці по вул. Пушкінській, без відповідного рішення міськвиконкому забороняється.

Будівля літ. «Б-2» (АДРЕСА_1), знаходиться в межах земельної ділянки, посвідченої Державним актом на право постійного користування землею серія НОМЕР_7, реєстраційний номер 352 від 09.07.1998 року, який видано Харківській квартирно-експлуатаційний частині району АДРЕСА_1

Зазначений факт не спростований позивачем, матеріали справи не містять доказів укладення окремих договорів про зміну права власності або укладання у встановленому порядку договору оренди земельної ділянки під спірною нежитловою будівлею літ. «Б-2».

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво, якщо воно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі. Не може вважатися наданням земельної ділянки акт вибору, або лише рішення органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або для розробки проекту забудови. У п. 6 зазначеної Постанови вказано, що таке самочинне будівництво не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом «Про регулювання містобудівної діяльності», що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови; отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Відповідно до п.12 (абз.12) вищевказаної Постанови, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов'язковим (стаття 7 Закону України «Про архітектурну діяльність», стаття 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Отже, побудована будівля «літ. Б-2», площею 320,0 кв.м. є самочинним будівництвом, оскільки її будівництво здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів надання у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію.

Суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону, не звернув увагу на відсутність доказів у позивача про прийняття спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку, на відсутність підстав набуття позивачем права власності на самочинне збудоване нерухоме майно.

Посилання позивача на те, що реконструкція здійснювалася з дозволу Головного Управління КЕВ Міністерства оборони України не може бути прийнята до уваги оскільки, до компетенції вказаного органу не входить надання будь-яких дозволів на проведення будівництва або реконструкції будівель у місті Харкові.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на нежитлову будівлю літ «Б-2», яка розташована за адресою АДРЕСА_1 який виготовлено Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 17.11.2006 року ( а.с. 18-23).

Дата виготовлення зазначеного технічного паспорту дає підстави для висновку, що станом на листопад 2006 року будівництво нежитлової будівлі літ «Б-2», яка розташована за адресою АДРЕСА_1 було завершено.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Містобудівельна документація повинна бути узгоджена з: управлінням архітектури та містобудівництва, органами державного санітарного та пожежного нагляду, управлінням екологічної безпеки, управлінням інженерного захисту території міста, органами ДАІ МВС, а також іншими організаціями, вказаними у завданні на проектування.

Статтею 12 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що до компетенції органів місцевого самоврядування у сфері містобудування на їх території належить право затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; внесення змін у зазначені документи за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури відповідно законодавства.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації такого майна.

В матеріалах справи відсутні докази дотримання порядку будівництва спірних нежитлових приміщень, а саме, відсутня дозвільна документація на будівництво та за наслідками будівництва - прийняття спірних об'єктів в експлуатацію.

За приписами ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін; докази подаються сторонами; збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог, передбачених ст.ст. 5, 12 ЗУ «Про основи містобудування», ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність», ст.ст. 31, 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», задовольняючи позовні вимоги, без належних на те підстав визнав право власності за позивачем на самочинно збудовану будівлю.

Крім того, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 (правонаступники ОСОБА_4 та ОСОБА_5.) - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що самочинним будівництвом порушуються їх права власності на нежитлову будівлю, яка розташована у межах земельної ділянки по АДРЕСА_1 поряд з нежитловою будівлею «літ. Б-2».

Підставою звернення з вказаною апеляційною скаргою є те, що у межах земельної ділянки по АДРЕСА_1 поряд з нежитловою будівлею «літ. Б-2» знаходиться нежитлова будівля «літ. Е-2», загальною площею 516,3 кв.м., власниками якої є: ОСОБА_3 - 260/1000 частини будівлі, ОСОБА_2 - 415/1000 частки будівлі, ОСОБА_9 - 315/1000 частки будівлі та ОСОБА_1 - 10/1000 частки будівлі. Право власності зазначених осіб на нежитлову будівлю «літ. Е-2» по АДРЕСА_1 не припинене.

Виходячи із засад цивільного і земельного законодавства України, принципів розумності, справедливості, принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості (ч. 5 ст. 120 Земельного кодексу України ), які на ній розташовані, вважається, що зазначені особи мають право користуватися та розпоряджатися нежитловою будівлею літ. «Е-2» по АДРЕСА_1.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Своє право на звернення до суду скаржники також обґрунтовують тим, що на цей час співвласники нежитлової будівлі літ «Е-2» по АДРЕСА_1 не можуть здійснювати реконструкцію вказаної будівлі оскільки цьому перешкоджає самочинно збудована будівля літ. «Б-2», яка розміщена на земельній ділянці відведеній для забудови. Разом з цим скаржники посилаються на те, що будівля літ. «Б-2» по АДРЕСА_1, розміщена на земельній ділянці, яка не була відведена і не відведена на теперішній час для цієї мети, а завершення реконструкції нежитлової будівлі літ «Е-2» призведе до порушення вимог п. 3.13 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо відстані між будівлями.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що Рішенням Харківської міської ради від 18.04.2007 року було надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво торговельно-офісної будівлі, з урахуванням знесення існуючої нежитлової будівлі по АДРЕСА_1. На теперішній час строк на будівництво подовжено до 31.12.2019 року.( т. 2 а.с. 186)

Актом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості по АДРЕСА_1 від 24.11.2008 встановлено, що на частині території, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1, розташовані: капітальна прибудова до нежитлової будівлі, яка належить ОСОБА_15 та частина рампи, загальною площею, орієнтовно 2,5 кв. м.

Згідно договору № 27/03 від 27.03.2008 між ОСОБА_1 і ТОВ «Монт.В» створено завдання на проектування торгівельно-офісної будівлі літ. «Е-2» по АДРЕСА_1

Відповідно листа директора ТОВ «Монт.В» від 25.12.2008 року вбачається факт існуючого стороннього будівництва з частковим розміщенням на ділянці, що виділена під забудову, а саме на територію забудови виходить раніше відсутня частина бетонного майданчика зі сходами (літ. «Б-2»). Листом від 20.10.2015 директор ТОВ «Монт.В» повідомив, що межі ділянки забудови під будівлею літ. «Е-2» порушені з південно-західної сторони. На ділянку забудови заходять: частина сходів, що прибудовані до будівель «В-2», які з'явились на місці існуючих зруйнованого складу та гаражів; частина бетонного майданчика зі сходами, що піднята над рівнем ділянки забудови на 30-70 см до будівлі літ. «Б-2», що з'явилась на місці раніше існуючих гаражів. Зважаючи на це, реалізація проекту будівництва торгівельно-офісної будівлі літ. «Е-2» по АДРЕСА_1 а також встановлення будівельного паркану, що огороджує ділянку забудови, неможлива без його звільнення від сторонньої забудови

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2014 року по справі № 922/4744/13, яким встановлено, що скаржники втратили право користування земельною ділянкою під належною їм будівлею літ. «Е-2», суд не приймає до уваги, оскільки висновки господарського суду стосуються відсутності у Харківської міської ради права на укладення з ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки. Зазначене рішення господарського суду не містить будь-яких висновків щодо наявності або відсутності у співвласників нежитлової будівлі літ. «Е-2» по АДРЕСА_1 права користування земельною ділянкою під вказаною будівлею.

За змістом частини п'ятої статті 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З урахуванням приписів частини 5 статті 376 ЦК України, судова колегія приходить до висновку, що хоча співвласники нежитлової будівлі «літ. Е-2»не є учасниками спірних правовідносин, проте ними належним чином обґрунтовано існування правового зв'язку між ними і сторонами у справі, оскільки рішення про визнання права власності на самочинно збудоване майно порушує право на реалізацію проекту будівництва торгівельно-офісної будівлі літ. «Е-2» по АДРЕСА_1

Наведене також свідчить про те, що визнання за позивачем права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості порушує права співвласників нежитлової будівлі «літ. Е-2», що згідно з частиною 5 статті 376 ЦК України виключає підстави для задоволення позову в цій справі.

У пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач не дотримався усіх обов'язків, що надавали б суду першої інстанції підстави визнати право власності на самочинно збудований позивачем об'єкт, а саме: позивач не звертався до компетентних органів з питання отримання дозволу на будівництво, а отже не розроблявся проект будівництва; до компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованих споруд позивач не звертався, відмову не отримував, позивачу також не виділялась земельна ділянка під вже збудовану споруди.

Вищенаведене, а також встановлена наявність порушення прав та інтересів співвласників нежитлової будівлі «літ. Е-2»унеможливлює застосування до спірних відносин положень статті 376 ЦК України.

Надані до суду апеляційної інстанції представником МОУ копії акту приймання передачі земельної ділянки від 14.02.2018 року, плану військового містечка № 48, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, копія ухвали з ЄДРСР у справі № 640/2013/17 від 16.04.2018 року доводи апеляційної скарги не спростовують, оскільки позивачем не доведено обставини на які він посилався в суді, як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141,367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1,3,4 ст.376, ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Міністерства оборони України

та представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_8 до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Міністерства оборони України () судовий збір у розмірі 8 800 ( вісім тисяч вісімсот ) грн. за апеляційний перегляд рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5),, ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_6) судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду у розмірі по 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят сім ) грн., кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 січня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.В. Бурлака

В.Б. Яцина