ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________
Справа № 636/3718/19
Провадження №2/636/1808/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Чугуїв

Суддя Чугуївського міського суду Харківської області Оболєнська С.А., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, вселення у спірне житло, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом,

встановила :

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, вселення у спірне житло, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом, в якій просила також відстрочити сплату судового збору, посилаючись на те, що документи на право власності на спірний об`єкт права, а також технічний стан будинку знаходяться у володінні відповідача, який відмовляється надати їх, що унеможливлює звернення до суб`єкта оціночної діяльності з метою визначення вартості спірного об`єкту визначення ціни цього позову.

Заява про відстрочення сплати судового не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Наведена норма кореспондується зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір», згідно якої, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

З даної норми вбачається, що єдиною підставою для відстрочення сплати судового збору є майновий стан заявника.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади.

Право на доступ до суду, тобто право кожного на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру є складовим елементом права на суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції. Другим елементом права на суд є право розраховувати на розгляд спору судом по суті. Згідно до конвенційної практики Європейського суду право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорційними, тобто щоб законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенційного права на суд. Серед легітимних обмежень права на доступ до суду у практиці Європейського суду визнаються: необхідність сплачувати судовий збір за подачу заяви чи скарги (рішення по справі «Креуз проти Польщі», «Толстой-Мілославський проти Сполученого Королівства (Tolstoy Miloslavsky v. United Kingdom) від 13.07.1995р.).

Звертаючись до суду з даною позовною заявою, позивачем не зазначено будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували його неспроможність сплатити судовий збір на момент подання позовної заяви до суду, отже, відповідні докази у справі відсутні.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R(81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецеденту практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Таким чином, враховуючи, що відстрочення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду, в позовній заяві не зазначено жодних доказів на підтвердження того, що майновий стан позивача перешкоджає йому сплатити судовий збір у встановленому законодавством порядку і розмірі на момент подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у статті 175 ЦПК України, підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Враховуючи вищевикладене, пред`явлена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням ст.175 ЦПК України, а саме:

-не зазначено ціну позову відповідно до вимог майнового характеру;

-відповідно до вимог ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру; у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру, однак до позову додано лише одну квитанцію в розмірі 764,80 грн., тоді як позов, крім вимог майнового характеру, містить також декілька вимог немайнового характеру;

-не зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

-не зазначено доказів на підтвердження викладених в позові обставин (звертання позивача для оцінки спірного нерухомого майна до суб`єкта оціночної діяльності та наслідки результатів такого звернення);

-не зазначено належних доказів щодо підтвердження права позивача на спірне майно (рішення суду про встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю в період придбання спірного майна).

Таким чином, позивачу необхідно обґрунтовано, з посиланням на закон, який регламентує дані правовідносини, оформити позовну заяву, оскільки суддя має право відкрити провадження у справі лише при наявності як передумов права на пред`явлення позову, так і при наявності умов, які складають порядок реалізації права на звернення до суду, і вони передбачені в статтях 175-177 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.136, 185 ЦПК України, ст.8 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, суддя, -

постановила :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, вселення у спірне житло, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви впродовж десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та їй повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Cуддя: С.А. Оболєнська