ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«29» січня 2019 року
м. Харків
справа № 643/18026/18-ц
провадження № 22ц/818/614/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Асавалюк О.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 представник заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року в складі судді Поліщук Т.В.,

в с т а н о в и в:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити юридичний факт захворювання, що виникли у нього при виконанні обов`язку військової служби у грудні 2014 року поблизу с. Петрівка (наразі - с. Петропавлівка) Станично-Луганського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вказав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, помилково вважав, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавством передбачено інший порядок встановлення фактів; що встановлення судом юридичного факту матиме юридичні наслідки, зокрема, набуття ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу судді - залишити без змін.

Ухвала судді суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що заяви про встановлення факту отримання захворювань під час виконання військової служби не можуть розглядатися в судовому порядку, оскільки законодавством передбачено інший порядок встановлення таких фактів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити юридичний факт захворювання, що виникли у нього при виконанні обов`язку військової служби у грудні 2014 року поблизу с. Петрівка (наразі - с. Петропавлівка) Станично-Луганського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Із змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається, що 27 серпня 2014 року на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року він був призваний на військову службу в Збройні сили України. У період з 18 жовтня 2014 року по 29 квітня 2015 року, з 05 травня 2015 року по 26 травня 2015 року, з 20 липня 2015 року по 07 вересня 2015 року безпосередньо брав участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей. У грудні 2014 року, перебуваючи в зоні бойових дій на території с. Петрівка Станично-Луганського району Луганської області, отримав захворювання, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Наявність захворювання підтверджується свідоцтвом про хворобу від 23 червня 2015 року № 762, виданим госпітальною військово-лікарською комісією терапевтичного профілю військової частини НОМЕР_1 , а саме поширений псоріаз, стаціонарна стадія, змішана форма; стеатогепатоз з незначним порушенням функції у вигляді цитолітичного синдрому; аліментарне ожиріння 1 ступеня, що виникли у ОСОБА_1 в грудні 2014 року. Визнаний обмежено придатним до військової служби.

Вказав, що встановлення факту необхідно йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту.

Згідно з частиною 1 та пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку встановлення можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Із змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Проте, пунктом 1.1 Положення про військово лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджено наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року за № 402 передбачено, що установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям військо лікарська експертиза. Повноваження щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців покладені на військово-лікарські комісії, а повноваження щодо оформлення довідки про обставини травми надані командиру (начальнику) військової частини.

Із змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просив встановити причинний зв`язок між захворюванням та перебуванням на військовій службі, що виключає можливість встановлення цього факту в порядку цивільного судочинства, оскільки порядок встановлення такого факту визначено діючим законодавством України.

Посилання ОСОБА_1 та його представника на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року (справа № 363/2981/16-ц) та 18 липня 2018 року (справа № 285/3000/17-ц) стосуються інших обставин ніж ті, які розглядаються в цій справі.

Так, в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року (справа № 363/2981/16-ц) встановлено юридичний факт щодо вимушеного переселення особи внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області.

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року (справа № 285/3000/17-ц) судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав того, що суди, зокрема, не з`ясували, про встановлення якого саме юридичного факту ставить питання особа та чи підлягає його заява захистові у такий спосіб.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним захворюванням та військовою агресією Російської Федерації є помилковим, оскільки саме в пункті 1.1. Положення вбачається, що повноваження щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців покладені на військово-лікарські комісії, а повноваження щодо оформлення довідки про обставини травми надані командиру (начальнику) військової частини.

Як вбачається із змісту заяви ОСОБА_1 таку довідку він отримав. Будь яких перешкод для встановлення причинного зв`язку між захворюванням та його знаходженням на військовій службі у грудні 2014 року в порядку, визначеному Положенням, немає.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції з додержанням норм процесуального права ухвалив законне та обгрунтоване судове рішення. Доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.