ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 642/3518/16-ц

провадження № 22-ц/818/657/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

ім'я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «АХА Страхування»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2018 року в складі судді Проценка Л.Г.,

у с т а н о в и в :

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із уточненим в подальшому позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «АХА Страхування» (далі - ПрАТ «СК «АХА Страхування») та просив стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування в розмірі 49 000 грн., витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи - 1 000 грн., витрати на правову допомогу - 1 000 грн. та 551 грн. 20 коп. - судового збору.

Позов мотивовано тим, що 18 листопада 2011 року сталася дорожньо - транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля Iveco, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Ford Fiesta, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3. Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу він є власником автомобіля Ford Fiesta, державний номер НОМЕР_2. Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 25 січня 2012 року ОСОБА_2, водія транспортного засобу Iveco, державний номер НОМЕР_1, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно - правова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами під час керування автомобілем Iveco, державний номер НОМЕР_1, була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування» за Полісом від 21 лютого 2011 року № АА/2653522. В результаті ДТП його автомобіль зазнав пошкоджень. 28 березня 2012 року він звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Враховуючи пункт 2 Поліса № АА/2653522, відповідач зобов'язаний сплатити йому страхове відшкодування в розмірі 49 000 грн. Зазначає, що про порушення свого права на страхове відшкодування дізнався лише в квітні 2016 року після ознайомлення його представника із матеріалами страхової справи в ПрАТ «СК «АХА Страхування».

01 липня 2016 року Мельніченко Олександр Дмитрович - представник ПрАТ «СК «АХА Страхування» подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що 28 березня 2012 року страхова компанія отримала заяву ОСОБА_1 про настання події, що має ознаки страхового випадку. Нормами Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» визначено, що для здійснення виплати страхового відшкодування необхідно провести оцінку вартості заподіяного власнику пошкодженого транспортного засобу збитку, яка здійснюється на підставі та після безпосереднього огляду пошкодженого майна. Проте, позивачем не було надано ПрАТ «СК «АХА Страхування» пошкоджений автомобіль для огляду. В той же час, наданий позивачем Звіт № 77/іс про дослідження спеціаліста - автотоварознавця автомобіля Ford Fiesta, державний номер НОМЕР_2, складений Харківської філією Закритого акціонерного товариства «Український центр післяаварійного захисту «Експерт - сервіс», рецензією № 9146, складеною експертом Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, визнано таким, що не відповідає вимогам нормативно - правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаним. Висновок № 33С судової автотоварознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали суду першої інстанції від 23 листопада 2016 року, складений 27 липня 2017 року судовим експертом Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса ПрАТ «СК «АХА Страхування» вважає неналежним доказом у справі, оскільки всі розрахунки, незважаючи на те, що ДТП сталося у 2011 році, було проведено станом на липень 2017 року, тобто майже через 6 років після пошкодження.

Крім того, ПрАТ «СК «АХА Страхування» просить застосувати строки позовної давності у справі. Зазначає, що ДТП сталося 18 листопада 2011 року, із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до страхової компанії 28 березня 2012 року. Таким чином, майнове право позивача було порушено в день ДТП, коли в нього і виникло право на отримання страхового відшкодування та на звернення до суду за захистом своїх порушених прав в судовому порядку, а не в квітні 2016 року, як помилково вважає позивач. Отже, строк на звернення ОСОБА_1 на звернення до суду закінчився 17 листопада 2014 року, коли сплав строк позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що цивільно - правова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами під час керування автомобілем Iveco, державний номер НОМЕР_1, була застрахована ПрАТ «СК «АХА Страхування» за Полісом від 21 лютого 2011 року № АА/2653522. 18 листопада 2011 року сталася ДТП за участю вказаного автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Ford Fiesta, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 Вина водія ОСОБА_2 встановлена постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 січня 2012 року. Норми статтей 988, 989 ЦК України встановлюють обов'язки: страхувальника повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором та страховика у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. ПрАТ «СК «АХА Страхування» було заявлено про застосування строку позовної давності у справі. Частиною 1 статті 257 та частинами 1 і 5 статті 261 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права. 28 березня 2012 року позивач звернувся до АТ «СК «АХА Страхування» із заявою про ДТП. 26 вересня 2012 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» направило лист № 6510/26ЦВ в якому повідомило позивача, що наданий ним Звіт із визначенням вартості відновлювального ремонту автомобіля не може бути прийнятий страховою компанією та відповідно не може бути розрахована сума страхового відшкодування. Отже, трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 26 вересня 2012 року і закінчується 25 вересня 2015 року. Позов пред'явлено 09 червня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

09 листопада 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно встановлений початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах, оскільки відповідно до частини 1 статті 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач довідався про порушення його права на отримання страхового відшкодування лише в квітні 2016 року, після того, як його представник ознайомився з матеріалами страхової справи. Судом невірно визначено редакцію ЗаконуУкраїни від 01 липня 2004 року № 1961 - IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин і застосував редакцію, що діяла на дату ухвалення рішення, а не редакцію, яка діяла на дату укладення Поліса страхування. Судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим позивачем доказам на підтвердження позовних вимог.

27 грудня 2018 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ПрАТ «СК «АХА Страхування» на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено після повного, всебічного з'ясування і вивчення обставин справи, є обґрунтованим, ухваленим на підставі поданих сторонами доказів, яким надана належна оцінка; судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами та вірно застосовано закон, що їх регулює.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2018 року розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 18 листопада 2011 року сталася ДТП за участю автомобіля Iveco, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Ford Fiesta, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 є власником автомобіля Ford Fiesta, державний номер НОМЕР_2.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 січня 2012 року ОСОБА_2, водія транспортного засобу Iveco, державний номер НОМЕР_1, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Правовідносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-IV) та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно з статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально (стаття 33 Закону № 1961-IV, в редакції, чинній на час ДТП).

Для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву(пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV, в редакції, чинній на час ДТП).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо потерпілий звертається з вимогою до страхової компанії, він використовує своє право вимоги як кредитор у договірному зобов'язанні. У такому випадку перебіг позовної давності для такої вимоги починається з моменту, коли саме страхова компанія порушила свій обов'язок за договором, тобто коли страховик відмовився виплачувати потерпілому страхове відшкодування повністю чи частково. До такої відмови страховика відсутні підстави вважати, що страхова компанія порушила право потерпілого в договірному зобов'язанні.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 після настання 18 листопада 2011 року ДТП, 28 березня 2012 року звернувся до страховика - ПрАТ «СК «АХА Страхування» із заявою про виплату йому страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що сталася з вини ОСОБА_2, цивільно - правова відповідальність якого перед третіми особами під час керування автомобілем Iveco, державний номер НОМЕР_1, була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування» за Полісом від 21 лютого 2011 року № АА/2653522.

26 вересня 2012 року ПрАТ «СК «АХА Страхування» направило ОСОБА_1 лист № 6510/26ЦВ, в якому повідомило позивача, що наданий ним Звіт із визначенням вартості відновлювального ремонту автомобіля не може бути прийнятий страховою компанією та відповідно не може бути розрахована сума страхового відшкодування.

Отже, позивач дізнався про порушення свого права з 26 вересня 2012 року, і саме із цього часу у нього виникло право звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно визначився з початком перебігу строку позовної давності у правовідносинах, що виникли між сторонами.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Вищевикладене свідчить про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова