Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 664/2401/16

провадження № 61-15460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Цюрупинського районного нотаріального округу Леба Марина Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від

19 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Цюрупинського районного нотаріального округу Леба М. Л., про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1998 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла. За життя дружина мала на праві особистої приватної власності житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який належав їй на підставі договору купівлі-продажу від

01 березня 1966 року. 26 січня 2012 року Цюрупинською міською радою Херсонської області дружині було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок. Зазначає, що звернувшись до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті дружини, він дізнався, що вона за життя відповідно до договору дарування від 20 червня

2012 року подарувала житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 Вважає, що при укладенні договору дарування дружина внаслідок свого похилого віку помилялася щодо правової природи правочину, оскільки вважала, що укладала заповіт подружжя. Зазначав, що він своєї згоди на укладення оспорюваного правочину не надавав.

У зв'язку з викладеним просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 20 червня 2012 року, скасувати запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 19 квітня 2017 року, в задоволені позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено того, що він не надавав згоди на укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки та те, що позивач і померла ОСОБА_8, укладаючи договір дарування, помилялись щодо правової природи цього договору, вважаючи, що укладає заповіт подружжя. Позивачем не надано доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. З матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_8 щодо передачі свого нерухомого майна ОСОБА_5 були послідовними та узгоджувалися між собою.

24 травня 2017 року ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_7, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1124цс15) та постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15). Зокрема, суди не взяли до уваги ту обставину, що навіть після укладення договору дарування він з ОСОБА_8 продовжували проживати в житловому будинку, який був предметом договору дарування та, що фактична передача будинку не відбулася. Вказує, що він особисто здійснює оплату комунальних послуг та повністю займається утриманням будинку. Також зазначає, що судами не було враховано ні його вік, ні вік його дружини на момент укладення оспорюваного договору дарування. Також вказує, що суди не з'ясували, чи зрозуміла ОСОБА_8 зміст оспорюваного правочину після того, як прочитала його вголос.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами установлено, що ОСОБА_4 є чоловіком померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 (а. с. 15-16).

За життя ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 1966 року належав на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 58-59).

26 січня 2012 року ОСОБА_8 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.0548 га, що розташована за тією ж адресою, що й будинок (а. с. 60).

11 листопада 2008 року ОСОБА_8 склала заповіт, в якому на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами ОСОБА_5 (а. с. 55).

20 червня 2012 року ОСОБА_4 було надано згоду на укладення договору дарування ОСОБА_8 земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 (а. с. 61).

20 червня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу

Лебою М. Л. за № 362 (а. с. 12-14).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданим Херсонським державним бюро технічної інвентаризації від 09 липня 2012 року № 34757590, право власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 20 червня 2012 року (а. с. 14).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України

2004 року).

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначав, що його дружина, уклала договір дарування 20 червня 2012 року в результаті помилки - у зв'язку зі своїм віком, який на час укладення договору складав 85 років, вона вважала, що укладає заповіт подружжя.

Однак судами було встановлено, що ще 11 листопада 2008 року

ОСОБА_8 (у віці 81 року) склала нотаріально посвідчений заповіт, у якому на належний їй житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_5 Власноручно підписала заповіт та прочитала його вголос (а. с. 55).

Тому доводи позивача стосовно того, що його дружина ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, під час укладення договору дарування 20 червня 2012 року помилилася щодо природи вказаного правочину, належними та допустимими доказами не підтверджені. Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_8 щодо передачі свого нерухомого майна ОСОБА_5 були послідовними та узгоджувалися між собою.

Згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Лебою М. Л., ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_5 безоплатно прийняла у власність як дарунок житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею

0,0548 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за цією ж адресою. За пунктом 8 зазначеного договору право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Сторони домовились, що під передачею слід вважати символічну передачу речі. Прийняття оригінального примірника нотаріально посвідченого договору свідчить, що прийняття дарунку відбулось. Договір дарування підписано ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Посилання позивача на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124 цс15; від 21 жовтня

2015 року у справі 6-202цс15 не можуть бути взяті до уваги, оскільки обставини цієї справи відрізняються від обставин, встановлених в зазначених постановах.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 212 ЦПК України 2004 року, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням оспорюваного договору

ОСОБА_8 добросовісно вважала, що складала заповіт на користь відповідача і помилилась щодо природи оспорюваного договору.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановилиобставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, тому не заслуговують на увагу, оскільки всім обставинам, які викладенні у позовній заяві, надано належну оцінку. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно частини першої статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 19 квітня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик