Дата документу 03.09.2019 Справа № 331/286/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/286/19 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/2821/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнили, до держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2013 року у справі № 808/6589/13-а визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Рощиної Д.О. від 17.04.2013 року про відмову у державній реєстрації та зобов`язано Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції Запорізької області розглянути їх заяву від 2.04.2013 року, з урахуванням вимог цієї постанови.

Протягом трьох років рішення суду не виконувалось, в тому числі у зв`язку зі зміною підпорядкованості реєстраційної служби.

Ухвалами Запорізького окружного адміністративного суду від 05.01.2016 року та від 11.01.2016 року замінено сторону виконавчого провадження № 48831248 з виконання виконавчого листа № 808/6589/13-а, виданого 22.09.2015 року, боржника Реєстраційну службу Запорізького МУЮ на Запорізьке міське управління юстиції.

Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради рішення суду від 25.09.2013 року виконано лише 19.10.2016 року.

Тривале невиконання рішення суду призвело до виникнення обставин, які зробили взагалі неможливим проведення реєстрації речових прав на нерухоме майно, на підставі Закону України № 834-VІІІ від 26.11.2015 року «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закон було викладено в новій редакції, та Реєстраційною службою було використано надану їй альтернативу для зупинення розгляду заяви, і відмови у реєстрації з підстав неможливості усунення підстав зупинення (відсутність реєстрації майна, яке є предметом поданої ними заяви, до 1 січня 2013 року).

Вважали, що якщо б реєстраційна служба виконала рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2013 року у 2013-2015 роках, розгляд їх заяви від 02.04.2013 року відбувся би на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на час подання заяви.

Тривале невиконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року спричинило їм моральну шкоду.

На підставі зазначеного просили стягнути з держави на їх користь по 90 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2019 року з виправленою опискою від 31 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на залучення в якості відповідача саме держави, а не Державної казначейської служби, незастосування ст. 56 Конституції України, недоведеність ними обставин внаслідок невиконання судом першої інстанції завдань підготовчого засідання, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.04.2013 року позивачі в особі представника ОСОБА_3 звернулись до Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області із заявою про державну реєстрацію за позивачами права власності на ремонтно-механічну майстерню літ.А, А-2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Державного реєстратора Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Рощиної Д.О. від 17.04.2013 р. № 1725049 у державній реєстрації права власності було відмовлено.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року у справі № 808/6589/13-а, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року, адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного реєстратора реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Рощіної Діни Олександрівни та Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Рощіної Д.О. від 17.04.2013 року № 1725049 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Зобов`язано Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції Запорізької області розглянути заяву позивачів від 02.04.2013 року за реєстраційним № 674784 з урахуванням вимог постанови суду по даній справі. В іншій частині позову відмовлено. Постанова набрала законної сили 25 вересня 2014 року.

19 жовтня 2016 року державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради прийнято рішення № 31925081 про відмову у державній реєстрації права власності.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтями 55, 56 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 10-1 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до держави в особі Державної казначейської служби, і саме за такого суб`єктного складу учасників справи її вирішено судом.

За теоретичним визначенням "відповідач" - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначити відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Клопотань про залучення органу, дії якого, на думку позивачів, призвели до завдання їм шкоди, до участі у справі у якості співвідповідача, позивачами не заявлялось.

Залучення до участі у справі лише Державної казначейської служби України, яка є органом, який здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, без залучення органу, дії якого, за твердженням позивачів, призвели до завдання їм шкоди, призведе до неповноти з`ясування обставин у справі, не встановлення всіх фактичних обставин справи, які мають значення. Державна казначейська служба України таких дій відносно позивачів не вчиняла, тому й надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові, об`єктивно не могла.

Суд апеляційної інстанції в силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості визначити суб`єктний склад учасників справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами в даній справі не визначено належних відповідачів, що є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки у даному випадку держава повинна брати участь у справі як через орган казначейської служби, так і через орган, дії якого, на думку позивачів, призвели до завдання шкоди.

Окрім того, встановивши, що у справі не залучено належного відповідача, суд першої інстанції помилково вдався до оцінки та встановлення обставин справи, зокрема щодо недоведеності спричинення позивачам моральної шкоди, що позбавило позивачів права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним ними суб`єктним складом учасників справи відповідно до сформульованих позовних вимог, які відповідатимуть передбаченому законом способу захисту відповідного права або законного інтересу.

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2019 року у цій справі змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: