КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року у складі судді Ларіонової Н.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гугл», публічної корпорації «Google Inc.» про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Гугл» (надалі - ТОВ «Гугл»), публічної корпорації «Google Inc.» (надалі - ПК «Google Inc.») про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що отримана ОСОБА_1 судова повістка про виклик у судове засідання від 05 листопада 2018 року не містила жодного згадування про обов`язковість участі позивача у судовому засіданні, а після 20 серпня 2018 року жодних інших документів позивач від суду не отримував і нічого не знав про хід розгляду справи.

Посилаючись на те, що за весь час розгляду справи позивачем не було отримано від суд жодного процесуального документа в обґрунтування того, що відсутність представника позивача дійсно перешкоджає вирішенню спору по суті, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ТОВ «Гугл», який просив апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених цим Кодексом, якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, районний суд виходив з того, що 05 листопада 2018 року та 03 грудня 2018 року позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення судової повістки, в якій було зазначення про визнання обов`язкової явки, в судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Законодавство України декларує неможливість обмеження особи у доступі до правосуддя.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що була ратифікована Україною 17 липня 1997 року, (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Ратифікація Україною Конвенції покладає на нашу державу обов`язок неухильного додержання зобов`язань за цим міжнародно-правовим документом, що вимагає від нашої держави необхідності організувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити реальне гарантування передбаченого Конвенцією права на судовий захист, створити рівні умови доступу до правосуддя.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року, згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Слід також зазначити, що Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово вказав на те, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права(Ashingdane v. the United Kingdom).

Відповідно до матеріалів справи, 20 серпня 2018 року на адресу суду першої інстанції поштою надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у його відсутність (а.с.56).

Приймаючи рішення про залишення поданого по справі позову без розгляду, суд першої інстанції вважав, що позивач 05 листопада 2018 року та 03 грудня 2018 року, незважаючи на визнання його явки обов`язковою, без поважних причин не з`явився у судові засідання, про причини неявки не повідомив.

При цьому, суд виходив з наявності у справі доказів належного інформування позивача про визнання його явки в судове засідання обов`язковою.

Між тим, такі висновки районного суду не узгоджуються з наявними у справі доказами.

У матеріалах справи містяться копія судової повістки про виклик ОСОБА_1 у судове засідання на 15 год. 05 листопада 2018 року та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.87,88).

Проте зі змісту зазначеної судової повістки не убачається інформування позивача про визнання його явки в судове засідання обов`язковою, лише зазначено, що у випадку повторної неявки підлягатимуть до застосування наслідки, передбачені ст.223 ЦПК України (а.с.87).

Аналогічну копію судової повістки було долучено скаржником до апеляційної скарги (а.с.108).

Відповідно до даних протоколу судового засідання від 05 листопада 2018 року, під час розгляду справи судом винесено протокольну ухвалу про визнання явки позивача у судове засідання обов`язковою й з причин його неявки справу розглядом відкладено на 09 год. 45 хв. 03 грудня 2018 року (а.с.89).

Зміст судової повістки про виклик ОСОБА_1 на 09 год. 45 хв., свідчить про інформування позивача про визнання його явки у суд обов`язковою (а.с.89,91).

Між тим, у справі відсутні докази отримання ОСОБА_1 зазначеної судової повістки про його виклик у судове засідання, чи його повідомлення про розгляд справи у інший спосіб.

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Поінформованість осіб, які беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду, є однією із суттєвих гарантій реалізації ними права на особисту участь у процесі. З цією метою законодавець передбачив різні форми повідомлення особи про час і місце судового засідання та способи їх доставки: поштою - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, через кур`єрів, через сторону або її представника, безпосередньо в суді, телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, через оголошення в пресі.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

У розумінні положень цивільного процесуального права, в матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення рекомендованого листа чи відповідна заява сторони спору,чи у інший спосіб, тобто докази належності повідомлення позивача про день і час судового розгляду справи на 03 грудня 2018 року.

Відповідно до матеріалів, 20 серпня 2018 року до районного суду поступило клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у його відсутність.

Між тим, доказів повідомлення позивача про визнання його явки у судове засідання обов`язковою, до справи не долучено.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування тверджень апеляційної скарги про те, що позивач, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, окрім судової повістки про виклик у суд на 05 листопада 2018 року, яка не містила доказів визнання його явки у суд обов`язковою, жодних інших документів від суду не отримував і нічого не знав про хід розгляду справи.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

З урахуванням викладеного, а також положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо належності доступу до правосуддя, колегія суддів вважає поспішними висновки районного суду про наявність підстав застосування по справі вимог п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України й залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, як необґрунтована, постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: