КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року

м. Київ

справа №359/8623/17

провадження № 22-ц/824/1251/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання учасники справи: представник позивача представник відповідача Потапьонок К.В., ОСОБА_5, Тарасенко О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року /суддя Муранова-Лесів І.В./

у справі за позовом ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Іванків» про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення заборгованості за договором позики з ТОВ «Агрофірма «Іванків»: 133 760 грн. відсотків, 668 800 грн. штрафних санкцій, 369 356, 75 грн. інфляційних збитків, а всього 1 171 916, 75 грн. /а.с. 2-5/

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто інфляційні збитки у сумі 47 509, 08 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. /а.с. 138-145/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, задовольнивши позов частково, стягнувши 369 356, 75 грн. інфляційних збитків та 133 760 грн. відсотків за користування позикою.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що повернення коштів за позикою відбувалось періодично, що підтверджується даними розрахунку за період з 05.04.2013 р. по 04.02.2015 р., відповідач здійснював дії з погашення заборгованості, а тому у відповідності до ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривався. Також не взято до уваги те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, таке стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов'язання.

Представник ТОВ «Агрофірма «Іванків» - Тарасенко О.В. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача, які з'явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 05.04.2013 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Агрофірма «Іванків» було укладено та нотаріально посвідчено договір позики, реєстровий №875, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у власність грошові кошти в розмірі 6 688 000 грн. /а.с. 6/.

Факт отримання позики відповідачем не заперечується та за змістом укладеного договору підтверджується відповідним прибутковим касовим ордером, виданим позичальником. /а.с. 8-9/

Суму позики позичальник зобов'язався повернути позикодавцю до 30.11.2013 року наступним чином: до 30.04.2013 року - 812 000 грн., до 30.08.2013 року - 3 000 000 грн., 29.11.2013 року - 3 000 000 грн. /а.с. 6/

За змістом укладеного сторонами договору позики, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків за користування сумою позики в розмірі 2% від суми позики за весь період користування, що складає фіксовану суму в розмірі 133 760 грн. Відсотки сплачуються позикодавцю позичальником в день остаточного повернення суми позики, тобто 29.11.2013 року.

Відповідно до п. 7 договору позики, сторонами визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сторонами визнано та підтверджується випискою рахунку 55, що остаточне повернення позики здійснено на підставі видаткового касового ордеру 04.02.2015 року. /а.с. 60/

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи інфляційні збитки у сумі 47 509, 08 грн. суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей; ст. 1049 ЦК України, згідно якої, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок; ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за змістом якої, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; ст. 257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Встановивши, що сума позики була повернута несвоєчасно, строк позовної давності в частині стягнення відсотків за користування сумою позики в розмірі 2% був пропущений, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що повернення коштів за позикою відбувалось періодично, що підтверджується даними розрахунку за період з 05.04.2013 р. по 04.02.2015 р., відповідач здійснював дії з погашення заборгованості, а тому у відповідності до ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривався, колегією суддів не приймаються до уваги на підставі наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з інформації, що міститься у платіжних документах та у бухгалтерських виписках по рахунку 55, позивач станом на 29.11.2013 року не повернув суму позики у повному обсязі, однак періодично та до моменту повного погашення, а саме до 04.02.2015 року здійснював дії з погашення заборгованості, що є підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

Враховуючи дату подання позовної заяви 28.11.2017 року та трирічний строк позовної давності, в період з 28.11.2014 року по 04.02.2015 рік, була правомірно нарахована позивачем інфляція на суму позики, що була повернута.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат і таке стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов'язання, колегія суддів не приймає до уваги на підставі наступного.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.5 цієї статті визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Договором позики було встановлено, що позикодавцю, в день остаточного повернення суми позики, тобто 29.11.2013 року, позичальником сплачуються відсотки за користування сумою позики в розмірі 2% від суми позики за весь період користування, що складає фіксовану суму в розмірі 133 760 грн.

В розумінні ч. 5 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності, щодо стягнення відсотків слід рахувати з 30.11.2013 року, а датою спливу позовної давності є 30.11.2016 року.

Позовна заява до суду першої інстанції подана 28.11.2017 року, таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом в частині стягнення відсотків за користування сумою позики в розмірі 2%.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: