ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7654/19 Справа № 186/561/19 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

09 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики. З урахуванням уточнень, просив, стягнути солідарно з відповідачів на його користь кошти в розмірі 79277,74 гривень, судовий збір 793,00 гривень, витрати, пов`язані із прибуттям до суду (переїздом до іншого населеного пункту) 452,40 гривень та компенсацію за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати) 417,30 гривень та постановити окрему ухвалу в зв`язку з систематичним порушенням законодавства України державними особами, боржником, направивши її за належністю (а.с.2-3).

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, процентів за користування грошима та трьох процентів річних від простроченої суми позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат в розмірі 11669 гривень 36 копійок та три проценти річних за договором позики від 29 лютого 2012 року, нарахованих за період з 09 квітня 2016 року по 09 квітня 2019 року включно, в розмірі 9008 гривень 22 копійок, а всього стягнуто 20677 гривень 58 копійок. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.53-58).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.62-63).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 29 лютого 2012 року отримав від позивача ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 100000 гривень, які зобов`язався повернути за першою вимогою.

Позивач із вимогою про повернення боргу звернувся до відповідача ОСОБА_2 в травні 2012 року, що не заперечується сторонами.

Дані обставини встановлені рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 липня 2014 року та додаткового доказування не потребують в силу ст.82 ЦПК України.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 100000 гривень, згідно розписки, складеної на підтвердження позики та судовий збір в сумі 1000,00 гривень, а всього 101000,00 гривень. Рішення суду не оскаржувалося та 11 серпня 2014 року набрало законної сили (а.с.8-9).

Станом на 09 квітня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 , повернув позику в розмірі 9640,81 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, надав відповідачу суму боргу 100000 грн. в строк на першу вимогу. Відповідач взятих на себе зобов`язань за договором належним чином не виконав, а тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики за період з 09 квітня 2016 року по 09 квітня 2019 року, в межах позовної давності.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині солідарного стягнення боргу з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції входив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що грошові кошти були отримані та використані подружжям ОСОБА_4 спільно на сімейні потреби.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача процентів за договором позики від 29 лютого 2012 року за період з 09 квітня 2016 року по 09 квітня 2019 року, суд першої інстанції виходив із їх неправомірності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання та ч. 2 ст. 615 ЦК України встановлено, що відповідач не може бути звільнений від відповідальності за порушення зобов`язання у разі односторонньої відмови від них.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна позиція міститься в правовому висновку Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи що строк користування позикою за договором від 29 лютого 2012 року сплив у травні 2012 року, оскільки позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів, нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позовних вимог про стягнення процентів за період з 09 квітня 2016 року по 09 квітня 2019 року в сумі 48360,28 гривень.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно застосував норми матеріального права (ст.65 СК України), в частині відмови в солідарному стягненні боргу з відповідачів, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Розпискою від 29 лютого 2012 року підтверджується, що договір позики укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Саме останній взяв у борг у позивача суму 100000,00 гривень. В договорі позики не вказано, що ці кошти відповідач бере для задоволення власних потреб, а саме: ремонту житлового будинку, де він проживає разом із своєю сім`єю, в тому числі із дружиною - ОСОБА_3 .

В зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання, позивач звернувся до суду з позовом саме до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з нього основну суму боргу в 100000,00 гривень. Таким чином, позивач ані в травні 2012 року, ані в 2014 році не пред`являв вимог до дружини відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про стягнення основної суми боргу за договором позики від 29 лютого 2012 року.

В рішенні Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 29 липня 2014 року зазначено, що відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнавав та пояснював, що грошові кошти отримував від позивача особисто, але він утримав з них відсотки за один місяць. Ці грошові кошти він брав у ОСОБА_1 для особистих потреб ОСОБА_5 і повертав борг теж ОСОБА_5 .

В зв`язку з тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що грошові кошти були отримані та використані подружжям ОСОБА_4 спільно на сімейні потреби, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволені позовних вимог до ОСОБА_3 .

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: