Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1860/19 Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 43 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін у справі в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 283/1860/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Міхненка С.Д. у м. Малині,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову вказала, що є власником будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу від 16.04.1998. У вказаному будинку на даний час зареєстрована вона та її колишній чоловік відповідач по справі. Зазначила, що ОСОБА_2 із травня 2013 року не проживає у належному їй будинку, проте із реєстраційного обліку в добровільному порядку не знімається. Вона одноосібно несе витрати по сплаті за комунальні послуги та інші платежі, пов`язані із утриманням житла. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача у належному їй будинку створює їй, як власнику, перешкоди у розпорядженні належним їй майном, просила задовольнити її позовні вимоги на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Мотиви апеляційної скарги у своїй сукупності зводяться до мотивів позовної заяви. Окрім того позивач вказує, що предметом цього спору є втрата відповідачем права на користування житловим приміщенням, а не право володіння чи розпорядження житлом, з чого виходив суд першої інстанції вирішуючи спір. Зазначає, що відповідно до судової практики, яка виникла на даний час з подібних правовідносин, ця категорія справ вирішується на користь позивача. Зокрема, це викладено в правових позиціях Верховного Суду в справах №243/7004/17-ц від 16.01.2019 та за №702/101/18 від 14.08.2019.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є співвласником цього будинку, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування будинком відсутні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно положень статей 22,23 Кодекс про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 28 грудня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 29 грудня 2015 року ( а.с.7,15).

16 квітня 1998 року, відповідно до договору купівлі продажу жилого будинку, ОСОБА_1 придбала будинок АДРЕСА_2 та зареєструвала за собою право власності на нього( а.с.9).

ОСОБА_2 зареєстрований у спірному будинку з 13 травня 1998 року по даний час( а.с.16,35).

Із позовної заяви вбачається, та не заперечується відповідачем , що з травня 2013 року він у зазначеному будинку не проживає.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_1 придбала в період шлюбу із ОСОБА_2 ще у 1998 році, тому в розумінні положень сімейного законодавства останній презюмується як співвласник житла. Доказів того, що спірний будинок належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано керувався нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, а не Сімейним Кодексом України, про що йдеться в апеляційній скарзі, оскільки правовідносини щодо набуття спірного будинку виникли у 1998 році ( в період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду по справі № 243/7004/17 від 16.01.2019 та № 702/101/18 від 14.08.2019 як на такі, що виникли із подібних правовідносин, не можуть бути враховані, оскільки обставини у вказаних справах є відмінними від обставин цієї справи. У наведених постановах Верховного Суду відповідачу не належало майно на праві власності, він був членом сім`ї власника житла. Натомість у цій справі право власності відповідача на спірне житло презюмується законом.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги в силу приписів ст. 375 ЦПК України не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді