Справа № 463/7136/18
Провадження № 22-ц/801/1576/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 рокуСправа № 463/7136/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2019 року, постановлене у складі судді Ан О.В., в залі суду,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.03.2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 позику в сумі 489230 грн. Враховуючи відсутність у позивача потреби в отриманні позики, він не звертався до відповідача з вимогою про надання коштів, а відповідно відповідач не надавав позивачу грошові кошти, тому посилаючись на відсутність факту передачі коштів за договором позики, позивач просив визнати недійсним договір позики № 1-15 від 05.03.2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні, позову суд першої інстанції виходив з того, що жодних обставин, які б свідчили про недотримання умов дійсності правочину (договору позики) позивач та його представник не надали, при цьому неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки. Оскільки правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, тому з обставинами, на які посилається позивач, закон не пов`язує можливість визнання угоди недійсною.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки не врахував, що відповідач не передав позивачу коштів за договором позики, а надані ним видаткові касові ордери є підробленими, що підтверджується висновком експерта у кримінальному провадженні.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 05.03.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №1-15, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику, а останній зобов`язується повернути позику у передбаченому цим договором порядку та строк. Сторонами обумовлено, що сума позики становить 489 230,00 грн. та що надається вона в строк до 31 грудня 2015 року (п.3,5 договору). Також п. 6 договору визначено можливість продовження терміну, вказаного в п.5 договору, за взаємною згодою сторін, про що оформляється додаткова угода (а.с.4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.03.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 05.03.2015 року в сумі 350000 грн. При цьому судом встановлено факт передачі коштів згідно касових ордерів дата складання якого зазначена 7 березня 2015 року та 24.04.2015 року, які були підписані ОСОБА_1 Судом не було здобуто доказів, що в дані касові ордера вносились виправлення чи правки після їх підписання.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, доводи ОСОБА_1 про недійсність договору з тих підстав, що відповідач не передавав йому коштів за спірним договором позики, не заслуговують на увагу.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У позовні заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначає з яких підстав визначених законом, зокрема ЦК України, вказаний правочин може бути визнаний недійсним.

За змістом вимог процесуального закону кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 31 серпня 2017 року №1.1.-223/17, є безпідставними.

Надана позивачем ксерокопія висновку експерта не дає відповіді на питання, що стосується предмету спору, а саме дійсності правочину та за змістом положень ст. 95 ЦПК України є письмовим доказом, що підлягає оцінці відповідно до вимог ст. 89 цього Кодексу.

Висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 31 серпня 2017 року №1.1.-223/17, проводився у межах кримінального провадження і не може бути прийнятий до уваги в якості доказу у цивільній справі, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування, а саме недійсності договору позики №1-15 від 05.03.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук