ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6420/19 Справа № 209/4140/18 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянула у відкритому судовому засданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики /а.с. 4-6, 29-31/.

Позов обґрунтовано тим, що 14 січня 2013 року у відповідача по відношенню до позивача виникли грошові зобов`язання. На підтвердження цього відповідачем було написано розписку. Таким чином, 14 січня 2013 року між позивачем і відповідачем було укладено договори позики у формі розписки. Відповідно до зазначеної розписки, відповідач зобов`язався повернути суму боргу в розмірі двадцять тисяч доларів США в строк до 08 лютого 2018 року. Позивач неодноразово з лютого 2018 року звертався до відповідача із проханням виплатити суму боргу, але він увесь час каже, що грошей у нього і у його сім`ї на повернення боргу немає. Відповідач користується грішми позивача в розмірі 20000 доларів США в період з 14.01.2013 року по 17.12.2018 року, що складає 2163 дні. Загальна сума процентів за користування позикою, з урахуванням облікової ставки Національного банку України, за цей період складає 17 942,74 доларів США. Відповідач був зобов`язаний повернути позику від 14.01.2013 року в повному обсязі в строк до 08.01.2018 року, однак цього не зробив, правовими наслідками цього є відповідальність, передбачена ст. 1050 Цивільного кодексу України. Загальна сума процентів за прострочення виконання зобов`язання за позикою від 14.01.2013 року в період з 08.02.2018 року до 17.12.2018 року складає 512,88 доларів США. Таким чином, відповідач, згідно розписки, повинен сплатити позивачу суму боргу розмірі 20000 доларів США, що за курсом НБУ на дату подачі позову складає 556742 грн., проценти за користування позикою у розмірі 17942 доларів США 74 центи, що за курсом НБУ на дату подачі позову складає 499473 грн. 84 коп., проценти за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 512 доларів США 88 центів, що за курсом НБУ на дату подачі позову складає 14277 грн. Загальна сума вимог майнового характеру за договором позики від 14.01.2018 року складає 38455 доларів США 62 центи, що по курсу Національного банку України є еквівалентом 1070492 грн. 84 коп. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.12.2017 року в цивільній справі № 209/4039/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, яке набуло законної сили 21.11.2018 року, встановлено, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що 14 січня 2013 року він взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які поверне йому 08 лютого 2018 року, як про це вказано у розписці (а.с. 3 рішення). Також, зазначеним вище рішенням суду встановлено, що згідно долученої до справи за клопотанням позивача копії розписки від 14.01.2013 року, ОСОБА_2 взяв в борг гроші в сумі 20000 доларів США і зобов`язується повернути до 08.02.2018 року (а.с. 5 рішення). Викладені вище обставини дають право вважати, що відповідач ОСОБА_2 повністю визнає факт отримання грошових коштів від позивача ОСОБА_1 в розмірі 20000 доларів США та підтверджує факт укладання 14.01.2013 року між сторонами договору позики у формі розписки, на умовах, зазначених у розписці.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти, одержані за договором позики в розмірі 556 742 грн., проценти за користування позикою в розмірі 499 473 грн. 84 коп., відсотки, з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 14277 грн., а всього 1070492 грн. 84 коп., та судовий збір в сумі 8810 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с. 114-120/.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 125-129/.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові виходив з того, що в розписці, на яку посилається позивач, не визначено у кого саме ОСОБА_2 , як позичальник, отримав у борг гроші в сумі 20 000 доларів США та кому зобов`язався їх повернути.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем по справі була оформлена розписка від 14.01.2013 року про те, що він, ОСОБА_2 взяв в борг гроші в сумі 20 000 доларів США та зобов`язався повернути до 08.02.2018 року, що підтверджується копією вказаної розписки, оригінал якої досліджено в судовому засіданні (а.с. 16), та визнано відповідачем по справі.

Також судом першої інстанції встановлено, в наданій суду розписці, оформленій від імені відповідача від 14.01.2013 року не зазначено у кого ОСОБА_2 взяв у борг грошові кошти, та кому зобов`язався повернути, тобто відсутня друга сторона договору позикодавець.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Як вбачається з тексту рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року у справі № 209/4039/16-ц, ОСОБА_2 в судовому засіданні, даючи пояснення зазначив, що 14 січня 2013 року він взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 20 000 дол. США, які поверне йому 08 лютого 2018 року (а.с. 13).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики (розписка) від 14 січня 2013 року у сумі 556 742 грн. підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено факт наявності договірних зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , а наявність оригіналу розписки від 14 січня 2013 року саме у ОСОБА_1 підтверджує факт того, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання до теперішнього часу не виконав.

ОСОБА_2 не надано належних, допустимих та достатніх доказів на спростування вищевикладеного. Крім того, колегія суддів твердження відповідача, що грошові кошти у сумі 20 000 дол. США за розпискою від 14 січня 2013 року він брав не у ОСОБА_1 , а у іншої особи, та вказані зобов`язання виконав, а вказана розписка була викрадена ОСОБА_1 з його робочого кабінету, до якого останній мав вільний доступ, так як між ними були дружні стосунки, не бере до уваги, оскільки вони не підтвердженні відповідними доказами (письмові докази, електронні докази, покази свідків), а доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою в розмірі 499 473,84 грн. нарахованих відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на суму боргу, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в частині заявлених позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою в розмірі 499 473,84 грн. нархованих відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на суму боргу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позика надавалась в іноземній валюті долари США, а конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню суперечить частинам першій, третій статті 1049 ЦК України.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Щодо заявлених вимог про стягнення 3% річних, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання якої підтвердив у судовому засіданні у вказаній справі, а факт отримання спірної суми коштів ОСОБА_2 підтвердив під час розгляду справи № 209/4039/16-ц, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Однак, як вбачається з наданого позивачем до позову розрахунку в тому числі і 3% річних (а.с. 7) при обрахунку 3 % річних позивачем за основу бралась прострочена сума, визначена в еквіваленті у національній валюті України, а не визначена у договорі в іноземній валюті. Крім того, позивачем не вірно обраний період розрахунку 3% річних, оскільки, згідно договору позиви оформленого розпискою від 14 січня 2013 року, ОСОБА_2 повинен був виконати взяті на себе зобов`язання до 08 лютого 2018 року, проте позивачем розрахунок зроблений за період з 08 січня 2018 року. Колегія суддів не може прийняти даний розрахунок, як належний та допустимий.

Тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт наявності у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики (розписка) від 14 січня 2013 року, тому заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2019 року у даній справі слід скасувати через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також в зв`язку з порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення по справі про часткове задоволення позову.

Зважаючи на результат розгляду справи, у порядку ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 22 157,15 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 556 742 грн. та судові витрати по справі в сумі 22 157,15 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров