Справа № 495/7724/19
рішення
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

03 грудня 2019 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.
за участю:
від позивачів: не з`явилися

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/7724/19

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до Російської Федерації
про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,
В С Т А Н О В И В :
23.08.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Російської Федерації (далі по тексту відповідач) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (а.с.1-9).

Так, позивачі, просять суд стягнути з відповідача на їх користь моральну шкоду на кожного, у розмірі 1 699 800 гривень, що є еквівалентом 60 000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 495/7724/19 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Призначено підготовче судове засідання (а.с.108-109).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.10.2019 року закрито підготовче провадження по цивільній справі № 495/7724/19 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.133-134).
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, але їх представник адвокат Ганчук П.Я., подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність та відсутність позивачів. Зазначив, що позивачі підтримують свої позовні вимоги та наполягають на їх задоволенні (а.с.142).

Представник відповідача Російської Федерації, відзив або заперечення на позов до суду не надав та в судові засідання не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями, згідно з якими він власноручно розписався про отримання ухвали суду про відкриття (закриття підготовчого) провадження у справі та призначення її до розгляду, судових повісток, а також копії позовної заяви з додатками до неї (а.с.19, 129, 140).

У відповідності до ч.1 ст.44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. В прямі обов`язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни на протязі всього провадження у справі.

Згідно із ст.210 Цивільного процесуального кодексу України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення відповідачем своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду позовної заяви, що в свою чергу може призвести до затягування судового розгляду даної справи.

Частиною 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є членами Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Так, позивачка ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Молога Білгород- Дністровського району Одеської області. ОСОБА_2 , народився в с. Лиман Татарбунарського району Одеське області.

Позивачі зареєстровані і фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 від спільного шлюбу в них народився син - ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.17).

17.04.2006 року через Білгород-Дністровський ОМВК Одеської області, сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , було призвано на військову службу, яку ОСОБА_4 проходив у складі військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 у званні сержанта, на посаді молодшого інспектора прикордонної служби першої категорії - водія 3-го відділення інспекторів прикордонної служби мобільної прикордонної застави «Білгород-Дністровський» 25-го прикордонного загону (І категорії Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служії України.В період з 26.06.2014 року по 06.08.2014 року ОСОБА_4 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

Як зазначено в Акті про нещасний випадок від 30.10.2015 року №107, відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 24.06.2014 року №205-вв, сержант ОСОБА_4 з метою нарощування зусиль був відряджений до 8-го « прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління з подальшим підпорядкуванням керівнику тактичного угрупування «Кордон» (а.с.17-22).

06.08.2014 року близько 17 год. 30 хв. колона в складі 5-ї мотоманевреної групи зведеного резерву Південного регіонального управління у складі загальної колони військовослужбовців Держприкордонслужби України висунулась за маршрутом: с. Дякове Антрацитівського району Луганської області - с. Степанівка Шахтарського району Донецької області. В ході руху, в районі смт. Нижній Нагольчик Антрацитівського району Луганської області колона була обстріляна з мінометів, БМ-21 «Град» та стрілецької зброї з боку окупантів. В ході бойового зіткнення, колоні вдалося прорватися та відійти на безпечну відстань. Під час перевірки особового складу було встановлено, що відсутній сержант ОСОБА_4 .

Відповідно до постанови про встановлення особи трупу Головного управління МВС України в Одеській області Слідчого Управління м. Одеси від 16.10.2015 року встановлено, що труп особи чоловічої генетичної статі №765, доставлений до Ленінського відділення моргу КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» ДОР, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки про причину смерті від 16.10.2015 року №765/Л, свідоцтва про смерть від 19.10.2015 року серії НОМЕР_3 , «Множинні травми грудної клітини, ушкодження внаслідок військових дій, не уточнені», отримані під час виконання бойового завдання сержантом ОСОБА_4 послужили причиною його смерті у серпні 2014 року (а.с. 24-25).

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій та травм від 12.11.2015 року № 46, травма сержанта ОСОБА_4 стала причиною його смерті у серпні 2014 року. Крім того, даний витяг із протоколу засідання Військово-лікарської комісії встановлює, що така травма і вищевказана причина смерті пов`язані з захистом Батьківщини (а.с.26).

Позивачі зазначають, що вказані обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки вони встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 04.04.2019 року у справі №495/6151/18 (а.с.27-32).

Зокрема, постановою Одеського апеляційного суду від 04.04.2019 року у справі №495/6151/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку, та набрало законної сили встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язку військової служби в серпні-вересні 2014 року на території Луганської, Донецької областей України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Отже позивачі стверджують, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської, Донецької областей України, було порушено невід`ємне право на життя їх сина - ОСОБА_4 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 року.

Разом з тим вказують, що внаслідок втрати сина - ОСОБА_4 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вони відчувають безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування.

Розмір моральної шкоди позивачами встановлений з урахуванням характеру і об завданих нам моральних страждань, істотного порушення конституційних прав нашого сина, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість відновити порушені права їх сина та їх особисті права. Також при визначенні розміру моральної шкоди вони керувалися практикою Європейського суду з аналогічних питань, що є джерелом права.

Також звертають увагу, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в наслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. З ст. 82 ЦПК України.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року №337-УІІІ, друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації, озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року № 145-УІІ1, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Постановою Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» від 27.01.2015 року №129-УІІІ затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на території України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.

Позивачі вказують, що в результаті зазначених подій їм було завдано значної моральної шкоди, у разі чого з метою захисту своїх прав, вони звертаються до суду з даною позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, з огляду на такі обставини.

Згідно із ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнм здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

01.01.2016 року Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) оприлюднив «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди (http://www.echr.coe.int/Documents/PD satisfaction claims ENG.pdf).

Підпунктом 15 пункту 3 вказаних вище Правил встановлено, що заявники бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, як на їх думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш ніж одного порушення Європейської Конвенції, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого порушення.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності виваженості та справедливості.

Стаття 2 Європейської Конвенції встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання.

Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, ЄСПЛ, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер.

У відповідності до ч.2 ст.1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За змістом ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207- VII передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України і тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-VII.

Згідно із ч.3 ст.2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP №214 VIII ( 2148-08 ) від 19.10.1973 року) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пак порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинеї особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Окрім цього, як вбачається зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» ціллю державної політики - є захист прав свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянок прав і свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є, зокрема іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з приписами ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконанні рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Що стосується можливого посилання Російської Федерації на наявність імунітету під час розгляду цієї справи в національних судах України, слід зазначити наступне.

Теорія міжнародного права нерозривно пов`язує поняття судового імунітету з суверенітетом держави. Принцип суверенної рівності держав закріплений у ст.2 Статуту ООН. Водночас, Преамбулою Статуту ООН передбачено, що держави-учасниці ООН проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди; об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Своїми діями, що виразились в замаскованому під волевиявлення населення озброєному захваті Автономної Республіки Крим та м.Севастополь, а також окупації частини території України, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних повноважень.

Так, вчинивши збройну агресію проти України Російська Федерація порушила норми Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму. Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року. Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, а також Договору між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 23.03.2010 року у справі «Чудак проти Литви» (Cudak v Lithuania (Application № 15869/02), Judgment 23 March 2010), застосування абсолютного імунітету держави, упродовж багатьох років, поступово послабшало. У 1979 році Комісія міжнародного права отримала завдання систематизувати і поступово розвинути міжнародне право у сфері юрисдикційного імунітету держав та їхньої власності. За результатами проведеної роботи Генеральна Асамблея ООН у 2004 році прийняла Конвенцію про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (п. 64 згаданого вище рішення).

На сьогодні норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох міжнародно-правових актах: Європейській конвенції про імунітет держави №ETS N74 від 16.05.1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (прийнята резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02.12.2004 року).

Відповідно до положень ст.11 Європейської конвенції про імунітет держави, країна, що домовляється, не може посилатися на імунітет від юрисдикції в суді іншої договірної країни, якщо судовий розгляд стосується відшкодування за тілесні ушкодження або матеріальну шкоду, що викликані фактом, який мав місце на території держави, де проводиться судовий розгляд, і якщо особа, що спричинила шкоду, знаходилась там в той момент, коли цей факт мав місце.

Аналогічна норма міститься в ст.12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, в якій Російська Федерація бере участь починаючи з 01.12.2006 року.

Крім цього, закріплена у згаданому міжнародно-правовому акті концепція обмеженого юрисдикційного імунітету держави знайшла відображення у Федеральному Законі Російської Федерації від 03.11.2015 року №297-ФЗ «Про юрисдикційні імунітети :ноземної держави та майна іноземної держави у Російській Федерації».

Обгрунтовуючи можливість застосування норм Європейської конвенції про імунітет держави та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності до спірних правовідносин за участі українських юридичних осіб і Російської Федерації, Верховний Суд у п.75 постанови від 25.01.2019 року у справі №796/165/18 зазначив, що Україною вищевказані міжнародні конвенції не ратифіковано, проте викладена у них концепція обмеженого юрисдикційного імунітету держави застосовується згідно із звичаєвим міжнародним правом, з урахуванням Рішення ЄСПЛ від 14.03.2013 року «Олєйніков проти Росії» (скарга №36703/04).

Так, у п.66 зазначеного рішення Європейського суду з прав людини наголошується, що проект статей Комісії міжнародного права від 1991 року, який наданий час закріплений Конвенцією від 2004 року, застосовується у відповідності із звичаєвим міжнародним правом, навіть якщо відповідна держава і не ратифікувала зазначену конвенцію, а умови, що вона не заперечувала проти неї, «Валлісхаузер проти Австрії». (Wallishauser v. Austria), пункт 60. Російська Федерація дану конвенцію не ратифікувала, але і не заперечувала проти неї - напроти, вона підписала конвенцію 01.12.2006 року (п.66 рішення «Олєйніков проти Росії»).

Більше того, ЄСПЛ зазначив, що навіть до підписання згаданої конвенції Російська Федерація визнала обмежений імунітет як принцип звичаєвого міжнародного права. Зокрема, Президент Російської Федерації двічі: у Висновку від 13.05.1998 року і в листі від 23.06.1999 року, чітко заявив, що обмежений імунітет є звичаєвою нормою міжнародного права, в той час як принцип абсолютного імунітету є застарілим. Вищій Арбітражний Суд Російської Федерації в інформаційному листі від 18.01.2001 року дав судам першої та апеляційної інстанцій однозначне розпорядження застосовувати обмежений імунітет, незважаючи на той факт, що абсолютний імунітет вважався доктриною у відповідності з Арбітражним процесуальним кодексом від 1995 року, який був чинним на той момент (п. 67 згаданого вище рішення).

Таким чином, ЄСПЛ прийшов до висновку, що положення проекту статей комісії міжнародного права від 1991 року і Конвенції від 2004 року застосовуються до держави- відповідача у відповідності до звичаєвого міжнародного права (рішення «Чудак», пункт 67; «Сабех Ель-Лейл» (Sabeh El Leil), пункт 58). Суд також зазначив, що цей факт необхідно взяти до уваги при вирішенні питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68 рішення «Олєйніков проти Росії»).

Враховуючи, що порушення прав відбулось внаслідок збройної Російської Федерації на території України, відповідно до приписів ст.11 Європейської конвенції про імунітет держави та ст.12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, Російська Федерація не може посилатися на імунітет при розгляді цієї справи у судах України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, шо цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин іноземним елементом.

Згідно із п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються Законом та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть буті допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Згідно із ч.3 ст.28 Цивільного процесуального кодексу України, позови про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, або за місцем завдання шоди.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що позивачі втратили свого рідного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, під час участі в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей, що знайшло своє підтвердження під час дослідження належних письмових доказів.

Внаслідок чого, позивачі зазнали великого морального болю, взагалі втратили сенс життя та душевний спокій.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, а також те, що наведені тлумачення та застосування норм законодавства України знайшли своє підтвердження в практиці судів загальної юрисдикції та те, що відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивачів, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про наявність правових підстав стягнення моральної шкоди на користь позивачів внаслідок загибелі сина, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтею 55 Конституції України, п.3 ст.2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права 1966 року, положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про особливості державної політики забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», статтями 2, 11, 16, 23, 1167, 1168, 1200, 1201, 1202, Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 128, 131, 223, 247, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) моральну шкоду у розмірі 1 699 800 (один мільйон шістсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) моральну шкоду у розмірі 1 699 800 (один мільйон шістсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Мишко