Дата документу 12.09.2019 Справа № 314/1061/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1061/19
Провадження №22-ц/807/2618/19
Головуючий в 1-й інстанції Беспалько Т.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Бєлки В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року у справі, ухвалене в м. Вільнянськ за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що 11.05.2013 року позивач був прийнятий на роботу до ПАТ "Запоріжжяобленерго» Вільнянський район електричних мереж на посаду техніка групи збуту з Вільнянського РЕМ. 07.03.2018 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КУпП України. При звільненні виплати належних йому сум заробітної плати здійснено не було, у зв`язку з чим він звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 47810,26 грн. та середнього заробітку за затримку з розрахунку у розмірі 19287,76 грн. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.08.2018 року справа №314/2332/18 позовні вимоги було задоволено, стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 47810,26 грн. та суму середнього заробітку за затримку з розрахунку у розмірі 19287,76 грн. (сума без відрахування обов`язкових платежів та зборів). 23.08.2018 року на рахунок ОСОБА_1 були зараховані кошти у загальному розмірі 47432,71 грн. - часткове погашення заборгованості по заробітній платі. 06.03.2019 року на рахунок ОСОБА_1 були зараховані кошти у сумі 377,55 грн. Таким чином заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 47810,26 грн. в повному обсязі була сплачена 06.03.2019 року. При цьому період з 30.05.2018 року (після подачі позовної заяви) по 06.03.2019 року (дата фактичного розрахунку), що становить за 196 робочих днів, не був обрахований при визначенні розміру компенсації, в зв`язку чим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 71328,32 грн. застосувавши розрахунок середнього заробітку, який було зроблено відповідачем при розгляді справи №314/2332/18, тобто, 363,92 грн.( 363,92 х196).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за затримку з розрахунку при звільнені - задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (м.Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 71328,32 грн., відрахувавши податки та інші обов`язкові платежі, а також судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який передбачений ст. 233 КЗпП України. Крім того, апелянт зазначає, що сума стягнута за рішенням суду є невиправдано великою і зазначена заборгованість повинна бити пропорційною недоплаченій сумі.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 11.05.2013 року був прийнятий на роботу ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду техніка групи збуту з Вільнянського РЕМ.

07.03.2018 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України.

При звільненні виплати належних йому сум заробітної плати здійснено не було, у зв`язку з чим він звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 47810,26 грн. та середнього заробітку за затримку з розрахунку у розмірі 19287,76 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.08.2018 року справа №314/2332/18 позовні вимоги було задоволено, стягнуто заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 47810,26 грн. та суму середнього заробітку за затримку з розрахунку у розмірі 19287,76 грн. (сума без відрахування обов`язкових платежів та зборів).

Заборгованість з виплати заробітної плати виплачено відповідачем у повному обсязі 06.03.2019 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача (а.с.33).

Сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати становить 363,92грн. х196 робочий день = 71328,32 грн.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Заборгованість з виплати заробітної плати виплачено відповідачем у повному обсязі 06.03.2019 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача (а.с.33). З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 07.03.2019 року, тому доводи скаржника з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом є безпідставними.

Сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати становить 363,92 грн. х196 робочий день = 71328,32 грн. З вказаним розрахунком погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки він проведений у відповідності до вимог законодавства та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Доводи апеляційної скарги з приводу необхідності пропорційного зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням розміру невиплаченої заробітної плати не приймаються до уваги, оскільки вказане зменшення є правом суду і застосовується у кожній конкретній справі враховуючи досліджені докази та певні обставини.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.08.2018 року у справі №314/2332/18 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 47810,26 грн. та суму середнього заробітку за затримку з розрахунку у розмірі 19287,76 грн. (сума без відрахування обов`язкових платежів та зборів).

Враховуючи, що повний розрахунок було здійснено відповідачем лише 06.03.2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки порушення права позивача на виплату належної суми заробітної плати мало довготривалий характер.

Щодо доводів про пропуск тримісячного строку звернення з позовом до суду, то позивач останню суму заборгованості за заробітною платою отримав за день до звернення до з позовом до суду у цій справі, тому ці доводи є безпідставними.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 12 вересня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

В. Ю. Бєлка