ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1131/19 Справа № 210/3903/17 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» до ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі - ПАТ «АМКР»),звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 18 серпня 2017 року о 08:00 год. за адресою: Кривий Ріг, вул.Криворіжсталі, біля будинку № 7 відбувся мітинг працівників ПАТ «АМКР», під час якого відповідач публічно виступила із промовою, що містила вислови наступного змісту (мовою оригіналу):

«Что еще нужно администрации предприятия: уйти либо в отставку всем вместе, быть привлеченным к уголовной ответственности, по-любому отвечать за содеянное. Скажите, разве может бандитская группировка вывозить без помощи администрацией организованной системы воровства. Я понимаю, что на комбинате воруют не первый год. Я понимаю, что создана такая система, когда создается излишек продукции, умышленно создается излишек продукции, разной: сырьевой, металлопродукции, готовой продукции, и он потом сбывается, но деньги оседают в карманах частных - администрация, в конвертах, бандиты.

Но почему так происходит? Когда мы собираемся на заседания по разным комиссиям по зарплате, по колдоговору и так далее с администрацией, и об этом говорят лидеры профсоюзов - кричат: «Обратите внимание, администрация! Вы же кричите, что у вас нет денег повысить заработную плату, вы же кричите о том, что у вас не может повыситься фонд заработной платы до конца года ни на копейку, а у вас воровство, организованное на комбинате. Вы этому потворствуете!» Администрация мило улыбается, там некому ответить: Калон сбежал, он на две страны генеральный директор: Арселор Миттал Темиртау генеральный директор и у нас генеральный директор. Он все организовал и сбежал».

Вважає дану інформацію такою, що не відповідає дійсності та є недостовірною. Так, в даному конкретному випадку високий рівень ділової репутації ПАТ «АМКР» є запорукою успіху, стабільності, отримання товариством матеріальних благ. При цьому, вважає, що неправдиві відомості, поширені відповідачем, в першу чергу, серед працівників ПАТ «АМКР», а також - пересічних громадян м.Кривого Рогу, дискредитують позивача як суб'єкта господарювання та створюють реальну загрозу порушення його ділової репутації.

У зв'язку з вищезазначеним, вважає, що позивач зазнав моральної (немайнової) шкоди, внаслідок чого просить суд визнати наведену вище інформацію недостовірною та зобов'язати відповідача спростувати її шляхом звернення, замовлення та оплати публікації в Обласному соціально-економічному щотижневику «МЕТАЛУРГ», засновником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», а також в Криворізькій міській комунальній газеті «Червоний гірник», яка буде містити резолютивну частину судового рішення, прийнятого за результатами розгляду цієї позовної заяви, а також стягнути з відповідача на користь ПАТ «АМКР» моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію щодо Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», поширену ОСОБА_1 18 серпня 2017 року на мітингу працівників Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», а саме:

«Что еще нужно администрации предприятия: уйти либо в отставку всем вместе, быть привлеченным к уголовной ответственности, по любому отвечать за содеянное. Скажите, разве может бандитская группировка вывозить без помощи администрацией организованной системы воровства. Я понимаю, что на комбинате воруют не первый год. Я понимаю, что создана такая система, когда создается излишек продукции, умышленно создается излишек продукции, разной: сырьевой, металлопродукции, готовой продукции, и он потом сбывается, но деньги оседают в карманах частных - администрация, в конвертах, бандиты».

«Но почему так происходит? Когда мы собираемся на заседания по разным комиссиям по зарплате, по колдоговору и так далее с администрацией, и об этом говорят лидеры профсоюзов - кричат: «Обратите внимание, администрация! Вы же кричите, что у вас нет денег повысить заработную плату, вы же кричите о том, что у вас не может повыситься фонд заработной платы до конца года ни на копейку, а у вас воровство организованное на комбинате. Вы этому потворствуете!» Администрация мило улыбается, там некому ответить: Калон сбежал, он на две страны генеральный директор: Арселор Миттал Темиртау генеральный директор и у нас генеральный директор. Он все организовал и сбежал».

Зобов'язано ОСОБА_1 в тижневий термін із дня набрання чинності рішенням суду спростувати недостовірну інформацію, поширену нею 18 серпня 2017 року на мітингу працівників ПАТ«АМКР», а саме:

«Что еще нужно администрации предприятия: уйти либо в отставку всем вместе, быть привлеченным к уголовной ответственности, по любому отвечать за содеянное. Скажите, разве может бандитская группировка вывозить без помощи администрацией организованной системы воровства. Я понимаю, что на комбинате воруют не первый год. Я понимаю, что создана такая система, когда создается излишек продукции, умышленно создается излишек продукции, разной: сырьевой, металлопродукции, готовой продукции, и он потом сбывается, но деньги оседают в карманах частных - администрация, в конвертах, бандиты».

«Но почему так происходит? Когда мы собираемся на заседания по разным комиссиям по зарплате, по колдоговору и так далее с администрацией, и об этом говорят лидеры профсоюзов - кричат: «Обратите внимание, администрация! Вы же кричите, что у вас нет денег повысить заработную плату, вы же кричите о том, что у вас не может повыситься фонд заработной платы до конца года ни на копейку, а у вас воровство организованное на комбинате. Вы этому потворствуете!» Администрация мило улыбается, там некому ответить: Калон сбежал, он на две страны генеральный директор: Арселор Миттал Темиртау генеральный директор и у нас генеральный директор. Он все организовал и сбежал»

шляхом звернення, замовлення та оплати публікації в Обласному соціально-економічному щотижневику «МЕТАЛУРГ», засновником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», а також в Криворізькій міській комунальній газеті «Червоний гірник», яка буде містити резолютивну частину судового рішення, прийнятого за результатами розгляду цієї позовної заяви.

Стягнуто на користь ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 1 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просила рішення скасувати повністю та закрити провадження у справі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції надав виступу відповідача на мітингу помилкову юридичну оцінку, оскільки неюреалізовувались надані відповідними законодавчими актами права і обов'язки, а не поширення недостовірної інформації, тоді як оспорюванні позивачем висловлювання містять оціночні об'єктивні судження та погляди, сформовані в результаті виконання нею обов'язків заступника голови Незалежної первинної профспілкової організації ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» та оцінки отриманої з офіційних джерел інформації. Суд не надав оцінку відсутності будь-яких доказів з боку позивача, які б спростовували факти організованого розкрадання металопродукції з підприємства. З огляду на це інформація, зазначена позивачем, не може бути судом визнана як недостовірна.

Відзиву на апеляційну скаргу, в порядку ст. 360 ЦПК України, не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру підприємства та організацій України, реєстраційний №15, Публічне акціонерне товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», має правовий статус суб'єкта - юридична особа, керівником якого є Кахлон Парамджміт Сінгх (а.с.7).

18 серпня 2017 року відбувся мітинг працівників Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», на якому публічно виступила ОСОБА_1 з промовою наступного змісту (мова оригіналу): «Что еще нужно администрации предприятия: уйти либо в отставку всем вместе, быть привлеченным к уголовной ответственности, по -любому отвечать за содеянное. Скажите, разве может бандитская группировка вывозить без помощи администрацией организованной системы воровства. Я понимаю, что на комбинате воруют не первый год. Я понимаю, что создана такая система, когда создается излишек продукции, умышленно создается излишек продукции, разной: сырьевой, металлопродукции, готовой продукции, и он потом сбывается, но деньги оседают в карманах частных - администрация, в конвертах, бандиты».

«Но почему так происходит? Когда мы собираемся на заседания по разным комиссиям по зарплате, по колдоговору и так далее с администрацией, и об этом говорят лидеры профсоюзов - кричат: «Обратите внимание, администрация! Вы же кричите, что у вас нет денег повысить заработную плату, вы же кричите о том, что у вас не может повыситься фонд заработной платы до конца года ни на копейку, а у вас воровство, организованное на комбинате. Вы этому потворствуете!» Администрация мило улыбается, там некому ответить: Калон сбежал, он на две страны генеральный директор: Арселор Миттал Темиртау генеральный директор и у нас генеральный директор. Он все организовал и сбежал» (а.с.25).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що згідно ст.94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до норм ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Також, відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями п.2 ст.29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (абзац другий статті 5 Закону України "Про інформацію"), у тому числі й конституційне право особи на повагу до її гідності (ст.28 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено сукупність всіх складових юридичного складу правопорушення - висвітлення недостовірної інформація, яка порочить ділову репутацію позивача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», що є підставою для задоволення позову в цій частині.

З огляду на конструкцію речень, використані у промові мовні засоби, інформація, питання про недостовірність якої порушено представником позивача, висловлена автором у стверджувальній формі. Зі змісту оспорюваної промови не виникає сумнівів у тому, що мова йде саме про позивача, обговорені обставини його діяльності як суб'єкта господарювання та поширюється інформація про те, що нібито адміністрація заводу займається незаконною діяльністю, крадіжками, тощо.

Аналіз поширеної відповідачем інформації в контексті загального змісту вказує на те, що інформація містить не лише оціночне суб'єктивне судження щодо діяльності позивача, а й твердження про ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та формування негативного образу посадових осіб ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», ганьбить ділову репутацію ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» як суб'єкта господарювання та не може вважатися оціночним судженням. До того ж зазначену інформацію було поширено ОСОБА_1 шляхом повідомлення на публічному виступі перед невизначеним, але широким колом осіб.

Згідно роз'яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК), законів України від 16 листопада 1992 року №2782-ХП «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (далі - Закон про пресу), від 2 жовтня 1992 року №2657-ХП «Про інформацію», від 21 грудня 1993 року №3759-ХП «Про телебачення і радіомовлення (у редакції Закону від 12 січня 2006 року №3317-IV), від 23 вересня 1997 року №540/97-ВР «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» та інших нормативно-правових актів, що регулюють вказані суспільні відносини.

Відповідно до ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Такі ж права має юридична особа відповідно до ст.94 ЦК України.

Згідно з нормами ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова пленуму ВСУ № 4) під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У п.6 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28 березня 2007 року №01-8/184 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами України законодавства про інформацію» зазначено, що приниженням ділової репутації суб'єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб'єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами ст. 1166 та ст. 1167 ЦК України.

Згідно п.6 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення суперечок, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди» №02-5/95 від 29 лютого 1996 року (згідно з роз'ясненнями Вищого арбітражного суду України № 02-5/445 від 18 листопада 1997 року, № 02-5/433 від 13 листопада 1998 року, № 02-5/618 від 06 листопада 2000 року, роз'ясненням ВГСУ № 04-5/609 від 31 травня 2002 року), розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру дії особи, що її завдала, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача.

Нормами п.5 постанови Пленуму ВСУ № 4 встановлено наступне: відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню під час вирішення суперечки про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дії того, хто її завдав, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням, а також провини того, хто завдав шкоди.

При цьому, факт зменшення нематеріальних благ як наслідок протиправної дії правопорушника не є необхідною умовою для права на компенсацію морального збитку. Достатньо, щоб дії правопорушника створювали реальну загрозу зменшення нематеріального блага. Про таке йдеться у ст. 23 ЦК, де підставою для виникнення права на компенсацію моральної шкоди вказані дії, що лише створюють загрозу порушення ділової репутації (поширення недостовірної інформації).

Так, в даному конкретному випадку високий рівень ділової репутації ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є запорукою успіху, стабільності, отримання товариством матеріальних благ. При цьому, неправдиві відомості, поширені ОСОБА_1 серед осіб, присутніх на мітингу 18.08.2017 року щодо нібито негативної діяльності позивача, дискредитують його як суб'єкта господарювання та створюють реальну загрозу порушення ділової репутації. У висловах ОСОБА_1 зачіпаються честь, гідність та ділова репутація конкретних працівників товариства і ділова репутація третіх осіб компаній міжнародного рівня, які співпрацюють з позивачем, що спричиняє ризик погіршення принципово важливих ділових стосунків позивача з підприємствами-партнерами.

З огляду за зазначене, суд першої інстанції обгрунтовано вважав факт заподіяння ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» моральної шкоди доведеним та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00грн.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», суд першої інстанції дійшов до правильного та обгрунтованого висновку про те, що поширення ОСОБА_1 18 серпня 2017 року на публічному виступі перед невизначеним, але широким колом осіб, недостовірної інформації щодо нібито негативної діяльності позивача та його посадових осіб, дискредитують його як суб'єкта господарювання та створюють реальну загрозу порушення ділової репутації.

Доводи апелянта про те, що спірна інформація, яка була нею поширена базувалась на офіційному повідомленні спікера Національної поліції України, не приймаються до уваги, оскільки офіційне повідомлення Тракало Ярослава Васильовича, директора департаменту комунікації Національної поліції України, лише містило інформацію, відповідно до якої певне злочинне угрупування завдало ПАТ "АМКР" істотну матеріальну шкоду, систематично здійснюючи крадіжки металопрокату.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вказана нею інформація 18 серпня 2017 року є лише оціночним судженням, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки поширена відповідачем інформація на публічному виступі перед невизначеним, але широким колом осіб, на мітінгу 18 серпня 2017 року носить стверджувальний характер і з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів містить фактичні дані, - констатує та конкретно вказує на те, що в діяльності позивач нібито не дотримується вимог чинного законодавства: вчиняє злочини та порушує законні права працівників підприємства.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Поширена відповідачем інформація щодо причетності генерального директора та адміністрації ПАТ "АМКР" до крадіжок металопродукції має ознаки наклепу, який відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію" не може бути визнаний оціночним судженням.

Посилання апелянта про те, що адміністрація ПАТ "АМКР" не змогла довести невинуватість та непричетність адміністрації ПАТ "АМКР" та генерального директора до крадіжок продукції з підприємства, є безпідставними, оскільки як на момент винесення судового рішення так і станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції відсутній обвинувальний вирок суду щодо посадових осіб адміністрації чи генерального директора ПАТ "АМКР".

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову надав належну правову оцінку висловлюванням відповідача та здійснив розмежування між фактичними твердженнями та оціночними судженнями; прийшов до правильного висновку про те, що висловлювання відповідача щодо дій позивача, є такими, що можуть бути перевірені на їх правдивість, оскільки підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, що у свою чергу виключає віднесення слів ОСОБА_1 щодо діяльності позивача та його адміністрації до оціночних суджень чи критичних зауважень про діяльність позивача та його адміністрації.

Суд першої інстанції, відповідно до норм процесуального права, взяв до уваги норми національного та міжнародного права, прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини, перевірив належним чином доводи сторін у справі, визначив характер поширеної відповідачем інформації та з'ясовував, що вона є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, тому дійшов обгрунтованого висновку за встановлених обставин про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданим відповідачем доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова