ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Херсон

справа № 648/448/19

провадження № 22-ц/819/1633/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Полікарпової О.М.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Кусік І.В. від 24 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила про те, що 22 грудня 2018 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування вона набула право власності на житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , в якому вона зареєстрована та проживає.

Разом із нею за зазначеною адресою зареєстровані та проживають члени її сім`ї: мати - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_5 , а також ОСОБА_1 , якого у будинку зареєструвала ОСОБА_4 , коли була власницею спірного житла.

ОСОБА_1 , заявивши про свої майнові права на будинок чинить перешкоди у користуванні ним, а саме: вчиняє сварки, перешкоджає вільному доступу до опалювального котла, чим унеможливлює здійснювати опалення будинку, створює умови неможливі для спільного з ним проживання в будинку, а вжиті заходи попередження з боку органів внутрішніх справ з цього приводу виявились безрезультатними.

Посилаючись на те, що відповідач, який не є членом її сім`ї та не перебуває з нею чи з іншими членами її сім`ї у родинних відносинах, своїми неправомірними діями позбавляє її можливості вільно користуватися спірним майном, комунальні послуги не сплачує, утриманням будинку не займався і не займається, та в добровільному порядку виселитися із будинку відмовляється, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 .

Рішенням суду від 24 липня 2019 року позов задоволено.

Судом вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи, наданим доказам та зроблені без врахування положень Житлового кодексу України, що регулюють спірні відносини, а також суперечать висновкам Верховного Суду щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення за відсутності відповідних умов для цього та її винної поведінки.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що судом безпідставно відмовлено відповідачеві у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи, предметом позову у якій є дійсність договору дарування, на підставі якого у позивача виникло право власності, а також встановлення факту спільного проживання із первісним власником та поділ спільного майна подружжя.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 її доводи не визнала, рішення суду вважає правильним та законним.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач суттєво обмежує право позивача у користуванні та володінні майном, вчиняв дії щодо його псування, порушує правила співжиття та створює умови, за яких власник не може повноцінно користуватися належним їй будинком, що свідчить про дійсно існуючу нагальну необхідність для застосування обмеження права на повагу до житла. Суд дійшов висновку, що втручання в це право є пропорційним переслідуваній легітимній меті, а виселення відповідача оцінено судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеного та нотаріально посвідченого 22.12.2018 року, належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,0738 га, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Із змісту наведеного договору вбачається, що житловий будинок в цілому складається з: житлового будинку літ.А житловою площею 41,2 кв.м., загальною площею 70,4кв.м., при якому є літня кухня літ.Б, котельня літ.В, туалет літ.Е, навіс літ.И, сараї літ.З, Г, Ж, Д, водогін №1, огорожа №2,3, вимощення №І (а.с.9).

Право власності позивача на зазначене нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку (а.с.10).

Крім позивача у житловому будинку зареєстровані та проживають її донька- ОСОБА_5 , мати- ОСОБА_4 , яка їй цей будинок подарувала, та відповідач ОСОБА_1 , який у родинних відносинах з позивачем не перебуває.

Підстави та час вселення ОСОБА_1 у спірний житловий будинок суд першої інстанції не з`ясовував і свої висновки з цього приводу в рішенні не навів.

Із копії паспорта ОСОБА_1 , який міститься в справі на аркуші 20, вбачається, що він зареєстрований по АДРЕСА_1 перейменована АДРЕСА_1 з 07 березня 1997 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що вселився в будинок разом з позивачем та її матір`ю ОСОБА_4 після придбання на ім`я останньої спірного житлового приміщення в серпні 1996 року з тих підстав, що проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вважає, що зазначене нерухоме майно є його та ОСОБА_4 спільним майном, оскільки придбане за рахунок спільної праці та з метою спільного проживання. Вказав, що наразі існує спір з приводу його прав на будинок в зв`язку з тим, що ОСОБА_4 подарувала його своїй дочці- ОСОБА_3 , без його на те згоди.

Відповідач надав суду першої інстанції копію позовної заяви, прийнятої Білозерським районним судом 21.02.2019 року, про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту спільного проживання та поділ спільно нажитого майна подружжя (а.с.40-42).

Наведена позовна заява прийнята судом першої інстанції до розгляду та ухвалою від 25 березня 2019 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 і призначено підготовче засідання на 22 квітня 2019 року. Справа до цього часу судом не розглянута.

Позивач викладені відповідачем факти заперечує, стверджує, що ОСОБА_1 був зареєстрований у спірному будинку на його прохання лише для працевлаштування. Факт проживання ОСОБА_1 з моменту реєстрації в будинку не спростовує, а право останнього на частку в цьому будинку не визнає.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що в порушення норм процесуального права суд першої інстанції доводи відповідача щодо підстав користування спірним житловим приміщенням не перевірив та необхідність підтвердження зазначеної обставинами відповідними доказами всупереч вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України не роз`яснив, суд апеляційної інстанції долучив до матеріалів справи та дослідив в процесі перегляду справи в апеляційному порядку надані представником відповідача ОСОБА_2 , зокрема, відповідь сільського голови Чорнобаївської сільської ради від 27.11.2019 року №02-20/836 та копію погосподарського обліку спірного домогосподарства, згідно із якими ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 як чоловік голови домогосподарства ОСОБА_4 . Вказівки на джерело зазначеної інформації наведені документи не містять.

Надані сторонами, в тому числі в суді апеляційної інстанції, докази свідчать про те, що після здійсненого ОСОБА_4 відчуження житлового будинку на користь дочки між сторонами виникли суперечки з приводу користування відповідачем цим будинком, які переросли у неприязні стосунки та конфлікти, що були предметом розгляду правоохоронними органами за зверненнями як позивача, так і відповідача.

Так, починаючи з серпня 2018 року та в період вирішення судом даного спору ОСОБА_3 неодноразово зверталася до органів поліції із заявами про те, що ОСОБА_1 перешкоджає їй та ОСОБА_4 користуватися будинком; закрив на замок літню кухню, в якій проживає, та сарай; перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння накинувся з ножем та погрожував фізичною розправою; ображав грубою нецензурною лайкою; вчиняв домашнє насилля.

ОСОБА_1 звертався до органів поліції із заявами про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно намагаються виселити його з будинку, в якому він проживає 22 роки; утворюють конфліктні ситуації заради цього; систематично ображають його грубою нецензурною лайкою та погрожують фізичною розправою.

За результатами розгляду наведених звернень дільничним офіцером поліції складалися відповідні висновки, за якими обставини, встановлені перевірками, вважалися такими, що не становлять складу будь-якого кримінального правопорушення, передбаченого КК України. В деяких висновках зазначалося про те, що факти хуліганських дій та сімейного насильства з боку ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

Висновки правоохоронних органів не містять будь-яких застережень чи попереджень на адресу відповідача з приводу порушення ним правил співжиття. Заходи запобігання чи громадського впливу до нього не застосовувалась.

Натомість сільський голова Дудар І.М. проводив із ОСОБА_3 роз`яснювальну бесіду з метою недопущення обмеження прав ОСОБА_1 на медичну допомогу, спілкування, пересування (а.с.73).

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не можу бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом першим статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі- ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК УРСР).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК УРСР вказує на те, виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачалося, що руйнування або псування здійснювалися з вини наймача.

Протиправна винна поведінка- це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Такі роз`яснення та висновки щодо застосування статті 116 ЖК УРСР викладені у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», а також у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 04 березня 2019 року, справа №755/14630/15-ц, провадження №61-7603св18, та підлягають врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України.

Враховуючи, що факти систематичного руйнування чи псування відповідачем належних позивачеві житлових приміщень або навмисного та винного систематичного порушення ним правил співжиття, в тому числі після застосованих до нього заходів запобігання і громадського впливу за таку протиправну поведінку, судом не встановлені, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо наявності передбачених статтею 116 ЖК Української РСР підстав для виселення відповідача із спірного житлового приміщення не відповідають обставинам справи на нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

При цьому колегія суддів враховує, що поведінка ОСОБА_1 , яка була предметом розгляду органів поліції за зверненнями ОСОБА_3 , ґрунтується на взаємних претензіях сторін одна до одної з приводу права відповідача користуватися житловим будинком, яке є предметом судового розгляду в іншій цивільній справі, рішення по суті спору в якій судом ще не ухвалено.

Кожна із сторін вважає поведінку іншої сторони у спорі, що виник з приводу права на житловий будинок, протиправною, тому до завершення цього спору будь-які висновки з приводу наявності умов для виселення відповідача, на думку колегії суддів, є передчасними.

Не підтверджені належними доказами і висновки суду про те, що протиправна поведінка відповідача є повторюваною, оскільки надані позивачем висновки за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих в органах поліції за її заявами, не містять посилання на будь-які застосовані органами поліції заходи попередження, а інформація про поведінку ОСОБА_1 зазначена лише зі слів заявника. Майже в усіх висновках йдеться про те, що ОСОБА_3 звернулася до поліції з метою фіксації та звернення до суду і просить подальшу перевірку за даним фактом не проводити.

Висновок суду про те, що відповідач періодично своїми діями псує житлове приміщення, яке займає, а також не дає позивачеві доступу до літньої кухні, в якій розміщена система опалення всього будинку, не ґрунтується на належних доказах. Відповідач наведені факти заперечив та пояснив, що закрив літню кухню лише один раз та в зв`язку з тим, що позивач відключила це приміщення від комунальних послуг. Наразі здійснюється опалення всього будинку, а приміщення літньої кухні ним не закривається.

Зазначена обставина позивачем не спростована, а її пояснення і покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 стосуються поодинокого факту, який не свідчить про систематичне псування майна та систематичні перешкоди з боку відповідача щодо користування та володіння будинком титульним власником.

Вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах дійсно існує нагальна необхідність для застосування обмеження права на повагу до житла і втручання у це право є пропорційним переслідуваній легітимній меті, однак рішення суду не містить належного мотивування з цього приводу.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, рівно як і практика Європейського суду з прав людини, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який можу бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статі 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

За наслідком аналізу наведених норм міжнародного права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа №569/4373/16-ц) виклала висновок, за яким не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

В даній справі ОСОБА_1 був вселений у спірне житлове приміщення та зареєстрований в ньому в установленому законом порядку первісним власником- ОСОБА_4 , яку він вважає членом своєї сім`ї, та проживає в ньому безперервно протягом 22 років. Спірний будинок протягом тривалого періоду часу є житлом відповідача в розумінні діючого в Україні житлового законодавства та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Іншого житла у ОСОБА_1 немає та в результаті виселення він може стати безхатченком.

ОСОБА_1 , 1951 року народження, є пенсіонером за віком, тому наймання житла буде для нього надмірним тягарем.

З врахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що до вирішення судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного відповідачами 22.12.2018 року, встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на частину спірного будинку, при виселенні відповідача з цього будинку не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачем житла, право на яке перебуває у судовому спорі, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову як необґрунтованого.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 24 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: Л.П. Воронцова

О.М. Полікарпова

Повний текст постанови складено 17 грудня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова