СЕРЕДИНО-БУДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Справа № 586/189/19
Номер провадження 2/586/153/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м.Середина-Буда

Середино-Будський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Темірова Ч.М.,

за участі секретаря судового засідання Попової М.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без фіксування технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України цивільну справу №586/189/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 березня 2017 року між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, в Анкеті-заяві не конкретизовано яку саме банківську послугу виявив отримати позивач.

ОСОБА_1 зазначає, що підписана ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатись договором в розумінні положень ст. 626 Цивільного кодексу України, оскільки вона не містить відомостей про досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема у заяві відсутні відомості про зобов`язання банку надати грошові кошти (кредит), не зазначено розміру кредиту та умови кредитування, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, не вказано вид платіжної картки, суму ліміту кредитування.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним договір б/н від 14.03.2017 укладеним між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 .

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву в якій позовні вимоги не визнав. Заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14.03.2017 між сторонами було підписано Анкету-заяву про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг. У вказаній Анкеті-заяві позивач підтвердив, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами банківських послуг, а також тарифами є договором між сторонами про надання банківських послуг.

Вимогами ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Визнання правочинів недійсними з огляду на їх вчинення в супереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.229-233ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

При цьому, відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», абз.1,2 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої особи в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. З матеріалів справи вбачається, що належні умови було дотримано кредитором, тобто банком, при укладанні кредитного договору з позичальником. Належних та допустимих доказів щодо обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, зокрема, про те, що відповідачем при укладанні договору його було введено умисно в оману, він суду не надав.

Крім того, відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, а не надання банком такої інформації споживачу також не є підставою для визнання його недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є не додержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 5-6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст. 1055 ЦК України, договір кредиту укладається у письмовій формі. При укладенні кредитного договору, підписаного відповідачем, який підтвердив цим свою згоду з умовами даної угоди, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін. Тобто, недійсність правочину може настати лише за певні порушення закону.

Під час укладення кредитного договору, порушень з боку Банку, які змогли б призвести до недійсності цього договору, не було, договори було укладено з додержанням вимог діючого законодавства, у тому числі, підписаний сторонами, повністю виконаний з боку банку та частково виконувався позичальником по кредиту.

На момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін та виконанням.

Відповідно до частин 1-3, 5-6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно ст.629 ЦК України.

Посилання позивача на те, що кредитний договір є несправедливим, не є підставою зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сам уклав кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і, ставлячи підпис, вважав його справедливим. Тобто, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність цих умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Отже, спірні умови кредитного договору були узгоджені сторонами (досягнуто згоди з усіх істотних умов договору), кредитний договір підписаний сторонами, останні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів.

Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Під час укладення даного договору, а саме при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та договору б/н від 14.03.2017 позивач своїм підписом засвідчив, що знайома з Умовами та Правилами надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на сайті Банку. Кредитні договори, укладені з додержанням вимог письмової форми. Під час укладення договорів позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладення договору було добровільним та відповідало його внутрішній волі та який укладено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також суд бере до уваги, що з 29.01.2018 позивач користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, наданому відповідачем, погашав частково поточну заборгованість, що свідчить про визнання позивачем своїм зобов`язань перед банком за умовами кредитування.

Таким чином, позивач здійснюючи погашення заборгованості, був обізнаний наявні зобов`язання перед банком та про добровільне приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та відповідно до ст. 642 ГК України зазначені дії клієнта можна розцінювати як згоду на приєднання Умов та Правил надання банківських послуг.

За таких обставин, враховуючи, що кредитний договір б/н від 14.03.2017 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, належних та допустимих доказів, які спростовували б вказані обставини позивачем не надано, а тому, підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним як такого, що укладений в результаті обману суд не вбачає, а тому відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 144, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Ч. М. Теміров