Постанова

Іменем України

03 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 463/3248/15-ц

провадження № 61-29885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року у справі № 2/466/1/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області

від 31 березня 2014 року, задоволено її позов, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 277 782,50 грн. Рішення набрало законної сили 01 квітня 2014 року, проте відповідач його не виконує.

Після відкриття 12 червня 2014 року виконавчого провадження, відповідач здійснив декілька платежів у рахунок погашення заборгованості: 27 червня

2014 року на суму 113 000,00 грн, 11 вересня 2014 року - 5 000,00 грн,

16 вересня 2014 року - 5 000,00 грн, 31 жовтня 2014 року - 5 000,00 грн,

19 листопада 2014 року - 5 000,00 грн, 20 листопада 2014 року - 5 000,00 грн,

09 грудня 2014 року - 10 000,00 грн, 19 грудня 2014 року - 20 000,00 грн,

23 квітня 2015 року - 30 000,00 грн, 25 червня 2015 року - 20 000,00 грн. Залишок несплаченої ОСОБА_2 суми коштів на день подання позовної заяви становить 59 782,50 грн.

Посилаючись на те, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло за рішенням суду, знецінюються присуджені на її користь грошові кошти, просила стягнути з відповідача

відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) інфляційні втрати за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року в розмірі 81 526,55 грн та три проценти річних за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року в розмірі 5 879,72 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 81 526,55 грн, три проценти річних у розмірі 5 879,72 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, відповідно до положень статті 625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання з виконання судового рішення, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області

від 18 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що регулюють цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Апеляційний суд не урахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням компенсації частки права власності в нерухомому майні, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, а тому вимоги про стягнення з нього інфляційних втрат та трьох процентів річних є обгрунтованими. Суд відхилив доводи апеляційної скарги про неправильність наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, посилаючись на те, що відповідач не спростував такий розрахунок і не погодився на призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2017 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд при новому розгляді справи не урахував висновків суду касаційної інстанції щодо необхідності перевірки виникнення між сторонами грошового зобов`язання за рішенням суду у зв`язку зі стягненням компенсації частки права власності в нерухомому майні, та чи зумовлює невиконання такого зобов`язання застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, а отже не з`ясував, чи виникло між сторонами грошове зобов`язання, не надав належної правової оцінки його доводам про те, що правовідносини щодо стягнення компенсації вартості Ѕ частини земельної ділянки та об`єкта незвершеного будівництва виникли з приводу виконання судових рішень та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», тобто правовідносини сторін не є договірними та до них не можуть застосовуватися положення статті 625 ЦК України, а тому безпідставно не взяв до уваги доводи про незаконність рішення суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

23 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині здійснення оцінки правильності наданого позивачем розрахунку суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, а тому рішення судів в цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 277 782,50 грн компенсації вартості Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0616 га в

смт. Брюховичі та розташованої на ній незавершеної будівництвом споруди (сукупність будівельних матеріалів).

На виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_2 перерахував на користь ОСОБА_1 грошові кошти, зокрема: 27 червня 2014 року - 113 000,00 грн,

11 вересня 2014 року - 5 000,00 грн, 16 вересня 2014 року - 5 000,00 грн,

31 жовтня 2014 року - 5 000,00 грн, 19 листопада 2014 року - 5 000,00 грн,

20 листопада 2014 року - 5 000,00 грн, 09 грудня 2014 року - 10 000,00 грн,

19 грудня 2014 року - 20 000,00 грн, 23 квітня 2015 року - 30 000,00 грн,

25 червня 2015 року - 20 000,00 грн. Залишок несплаченої суми на час подання позову становить 59 782,50 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, розмір інфляційних втрат за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року становить 81 526,55 грн, три проценти річних від простроченої суми - 5 879,72 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у Цивільному кодексі України, у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу, а тому його приписи поширюються як на договірні, так і на недоговірні зобов`язання (підрозділи 1, 2 розділу III книги 5 ЦК України), а також на грошові зобов`язання, в тому числі і на зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду, і за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), а отже її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Зазначених правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження

№ 14-16цс18), відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Ураховуючи, що ОСОБА_2 має прострочене грошове зобов`язання, що виникло на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року, яким з нього на користь позивача, в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнуто 277 782,50 грн компенсації вартості Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0616 га в смт. Брюховичі та розташованої на ній незавершеної будівництвом споруди (сукупність будівельних матеріалів), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України.

Інші викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обгрунтовано спростували. Ці доводи не дають підстав вважати, що судом першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак