ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9950/19 Справа № 171/1475/19 Суддя у 1-й інстанції - Семенова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Держава Україна, в особі Державного казначейства України, Міністерство юстиції України

зацікавлена особа - Саксаганський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року, яка постановлена суддею Семеновою Н.М. у м. Апостолове Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повної ухвали суду в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Держави України в особі Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, зацікавлена особа - Саксаганський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області на протиправну бездіяльність державної виконавчої служби Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року зазначена позовна заява, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, визнана неподаною та повернута позивачу у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 12 серпня 2019 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з підстав порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та передачу справи на розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем в строки, визначені в ухвалі суду першої інстанції від 12 серпня 2019 року, було усунуто недоліки позовної заяви та виконані вимоги вказаної ухвали.

Вважає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не врахувавши її скрутного матеріального стану та неможливості сплати судового збору, не оцінивши доказів, які додавалися позивачем на підтвердження зазначених обставин, безпідставно обмежив її право на доступ до правосуддя, визнавши неподаною та повернувши подану нею позовну заяву.

Позивач вважає, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, в зв`язку з чим ухвала є незаконною та необґрунтованою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - Міністерство юстиції України просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала, передбачена п.6 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Право на пред`явлення позову - це право особи звернутися до суду з позовом про захист порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до Держави України в особі Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, зацікавлена особа - Саксаганський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області на протиправну бездіяльність державної виконавчої служби Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме: для необхідності сплати судового збору, обґрунтування розміру судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, обґрунтуванням залучення державних органів у якості відповідачів, надання доказів досудового врегулювання спору, зазначення причин пропуску строку оскарження та зазначення розміру судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, заявляючи клопотання про витребування доказів, позивач не зазначила обставин, які не надають їй можливості самостійно отримати докази по справі.

На виконання вимог вище зазначеної ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2019 року, позивачем по справі 28 серпня 2019 року було надано відзив на вище вказану ухвалу суду, в якому позивачем зазначено, що залишення її позовної заяви без руху, порушує її права на доступ до правосуддя, а мотиви залишення позовної заяви без руху є невмотивованими та безпідставними.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позивачу ОСОБА_1 позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не в повному обсязі виконано вимоги ухвали суду від 12 серпня 2019 року.

Проте, колегія судів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 55,124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень статті 175 ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися із письмовими та електронними доказами, висновками експерта, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Отже, ЦПК України встановлює обов`язок позивача зазначити у позовній заяві докази, що підтверджують вказані обставини якими він обґрунтовує свої вимоги, а на суд - обов`язок безпосередньо дослідити докази під час розгляду справи, однак, не надає суду право на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі вирішувати питання щодо належності та допустимості цих доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання вимог ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2019 року позивачем по справі було надано, на її думку, належним чином оформлений відзив, в якому вона обґрунтувала залучення до участі у справі у якості відповідачів Держави України в особі Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, обґрунтувала необов`язковість надання доказів досудового врегулювання спору, обґрунтувала, на її думку, розмір судових витрат, та послалась на неможливість тримання нею самостійно доказів по справі.

Позивач зазначила при цьому, що вирішення зазначених в ухвалі суду недоліків питань на початковій стадії розгляду справи, є неприпустимим.

Положення ст. 185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху.

За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.

З огляду на викладене не можна вважати, що позивач ОСОБА_1 , отримавши копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, ухилилась від виконання зазначених в ній вимог, оскільки на її виконання, у межах встановленого судом строку для усунення недоліків, нею до суду першої інстанції направлено відзив про усунення недоліків.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не виконала вимоги ухвали від 12 серпня 2019 року, а саме: позивачем не зазначено та необґрунтовано вимоги до відповідачів - Держави України в особі Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, не обґрунтовано залучення у якості зацікавленої особи Саксаганський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, не зазначено розмір судових витрат, які позивач просить стягнути, та не надано докази на підтвердження понесення цих витрат, в порушення вимог ч.1 ст.84 ЦПК України позивачем не надано докази на підтвердження тієї обставини, що вона не може самостійно надати докази, про витребування яких заявлено в позовній заяві.

Зі змісту позовної заяви та відзиву про усунення недоліків вбачається, що позивачем зазначено обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, а також зазначено, що до матеріалів справи вона не має змоги надати докази, якими ці обставини підтверджуються, також вмотивовано підстави звільнення від сплати судового збору.

Згідно роз`яснень пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху. Позивач виправив недоліки позовної заяви на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що позивач в повній мірі виконала вимоги суду першої інстанції, а тому підстав повертати позовну заяву останній у суду не було.

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув увагу на те, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, а недоліки, встановлені судом, могли бути усунуті під час підготовчого провадження та дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Колегія суддів наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

Отже, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки такий висновок не відповідає інтересам позивача щодо можливості звернення до суду з метою реалізації права такої особи на справедливий розгляд справи, яке гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, колегія суддів визнає такими, що заслуговують на увагу та враховує їх.

Крім того, колегією суддів перевірено доводи позивача ОСОБА_1 щодо постановлення окремої ухвали суду про грубе порушення суддею Апостолівського районного суду Дніпропетровської області Семеновою Н.М. ст. 1 п.1 ст.6, ст. 13,14 Конвенції та не встановлено об`єктивних обставин, передбачених статтею 262 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали суду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питання у справі, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381, 382 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року - скасувати та направити матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, зацікавлена особа - Саксаганський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, на протиправну бездіяльність державної виконавчої служби Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, відшкодування заподіяної моральної шкоди до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: