Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 204/5477/15-ц

провадження № 61-24838св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), МартєвС. Ю., Сімоненко В.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 року у складі судді Тітової І. В. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року у складі суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Куценко Т. Р.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, в якому просила усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1; зняти з реєстрації місця проживання та виселити з цієї квартири ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з останнім товаришувала, а тому дала згоду на його тимчасове проживання у спірній квартирі, але на теперішній час ОСОБА_4 створює їй перешкоди у користуванні майном.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що сторони з 1998 року по 2009 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, спільно вели домашнє господарство та під час сумісного проживання придбали автомобілі та квартиру.

У листопаді 2000 року він придбав земельну ділянку (площею 0,1023 га) у селищі Ювілейному. Рішенням виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 05 від 16 січня 2002 року йому надано дозвіл на добудову індивідуального житлового будинку. Протягом 2000-2004 років він здійснював будівництво житлового будинку підрядним способом (без оформлення належної технічної документації, проекту та дозволу на будівництво), а у 2004 році йому запропонували продати ділянку із збудованим та не введеним в експлуатацію будинком. Через відсутність факту введення в експлуатацію такого будинку продаж було здійснено щодо земельної ділянки та будівельних матеріалів. Отримані від продажу земельної ділянки та домоволодіння кошти в сумі 100 тис. грн він вніс на депозитний рахунок під 18,5 % річних, а решту коштів витратив на купівлю спірної квартири, покупцем якої формально визначена відповідач.

Крім того, у 2002 році за його кошти було придбано автомобіль Daewoo Lanos (колір блакитний; реєстраційний номер НОМЕР_1; рік випуску 2002). З урахуванням продажу вказаного автомобіля у липні 2006 року ними формально на ім'я відповідача також було придбано автомобіль марки Кіа Rio (рік випуску 2006; тип легковий-Комбі-В; реєстраційний номер НОМЕР_3). Автомобіль марки «Jaguar Daimler» (рік випуску 1993; колір синій; номер кузова НОМЕР_2) ним придбано у 2000 році та зареєстровано на його ім'я.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнень позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_5 право власності на автомобілі марки «Jaguar Daimler» (рік випуску 1993; колір синій; номер кузова НОМЕР_2) та марки Кіа Rio (рік випуску 2006; тип легковий-Комбі-В; реєстраційний номер НОМЕР_3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено факт того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю з 20 травня 2004 року по 2009 рік та перебували у фактичних шлюбних відносинах. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4 оскаржував вказані судові рішення в касаційному порядку в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову. В іншій частині судові рішення не оскаржувалися та судом не переглядалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року скасовано в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, звертаючись у квітні 2014 року з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу та поділ майна, зазначив, що їх відносини з відповідачем тривали до осені 2009 року. Таким чином, із 2009 року почався перебіг строку позовної давності для його звернення з позовом про поділ майна. Посилання позивача на існування домовленості з відповідачем щодо його права власності на квартиру відповідними доказами не доведені та заперечувались представниками відповідача. Автомобіль марки Jaguar Daimler був придбаний позивачем 11 вересня 2000 року та зареєстрований ним 21 березня 2001 року, тобто в період перебування позивача в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Таким чином, автомобіль марки Jaguar Daimler придбаний до періоду фактичних шлюбних відносин сторін, а тому зазначений автомобіль не може бути визнано спільною сумісною власністю позивача та відповідача, отже, він поділу між позивачем і відповідачем не підлягає. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги про поділ спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1та автомобіля марки Кіа Rio не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування відмови у задоволені позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів відчуження ОСОБА_4 належного йому нерухомого майна, на що він посилається як на підтвердження придбання спірної квартири одноособово. Наданий ОСОБА_4 договір про придбання ним земельної ділянки від 03 листопада 2000 року, рішення виконкому місцевого органу самоврядування від 16 січня 2002 року про дозвіл добудови на придбаній ділянці будинку не є належними та достатніми доказами придбання спірного житла.

Апеляційний суд переглядав справу лише в частині поділу квартири.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального права та невідповідності норм матеріального права, просить скасувати судові рішення у справі, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають обставинам справи, суди не застосовували закон, який підлягав засосуванню. Квартира була придбана за кошти, отримані ним від продажу майна, набутого до початку фактичних шлюбних відносин із відповідачем, що підтверджується доказами. Особистою приватною власністю, зокрема, чоловіка, є майно набуте за час шлюбу, але за кошти, що належали йому особисто.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5, мотивоване тим, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, безпідставними, а рішення суду є законними та ухвалені відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до вимог частини другої статті 74 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Суди установили, що ОСОБА_5 на підставі договору про купівлю-продаж від 07 вересня 2004 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Квартиру придбано за 183 175 грн.

Придбання вказаної квартири за особисті кошти ОСОБА_4 підтверджував посиланням на те, що у листопаді 2000 року він придбав земельну ділянку (площею 0,1023 га) у селищі Ювілейному. Рішенням виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 05 від 16 січня 2002 року йому надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку. Протягом 2000-2004 років він здійснював будівництво житлового будинку без оформлення належної технічної документації, проекту та дозволу на будівництво. У 2004 році він здійснив продаж земельної ділянки та будівельних матеріалів (об'єкт незавершеного будівництва) по АДРЕСА_2. Отримані від продажу земельної ділянки та домоволодіння кошти в сумі 100 тис. грн вніс на депозитний рахунок під 18,5 % річних, а решту коштів витратив на купівлю спірної квартири, покупцем якої формально визначена ОСОБА_5

Земельну ділянку ОСОБА_4 відчужив 26 серпня 2004 року за 6 363 грн (т. 2, а. с. 137).

Разом з тим, із наданих ОСОБА_4 доказів апеляційний суд не встановив вартість відчужених позивачем будівельних матеріалів по АДРЕСА_2, на що він посилається на підтвердження придбання квартири вартістю 183 175 грн за особисті кошти.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи необґрунтованість заявлених вимог, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Апеляційний суд правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 65, 70, 72, 74 СК України, що регулюють спірні правовідносини, а тому касаційнаскарга залишається без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

С. Ю. Мартєв

В.М.Сімоненко