МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 475/291/19 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1343/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Вадовської А.В. у приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївська аграрна група» про стягнення інфляційних збитків, пені за прострочення виплати орендної плати, 3% річних від простроченої суми орендної плати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївська аграрна група» (далі ТДВ «Миколаївська аграрна група») про стягнення 7823,25 грн. інфляційних збитків, 3705 грн. пені за прострочення виплати орендної плати за 2018 р., 4,11 грн. - 3% річних від простроченої суми орендної плати за землю за 2018 р., 10 000 грн. моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 09.06.2009 року між ВАТ «Племзавод «Шляховий» в особі ОСОБА_2 , правонаступником якого є відповідач, та матір`ю позивача - ОСОБА_3 був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,9736 га, що розташована в межах території Щасливської сільської ради Доманівського району Миколаївської області. Договір зареєстрований у Доманівському відділі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.12.2009 року за № 62.

09.04.2008 року його мати ОСОБА_3 померла. Після її смерті позивач прийняв спадщину, в тому числі вищезазначену земельну ділянку площею 4,9736 га.

29 травня 2014 року між ним, як орендодавцем, з однієї сторони та орендарем ТДВ «Шляховий» (правонаступником ВАТ «Племзавод «Шляховий») в особі ОСОБА_4 з другої сторони було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 62 від 30.12.2009 року.

За договірними відносинами, що існують між сторонами на час подачі позову, відповідач мав обов`язок перед позивачем сплачувати щорічно у строк до 01 грудня орендну плату (п.11 Договору).

Пунктом 9 Договору з урахуванням укладеної між сторонами додаткової угоди від 29.05.2014 р. орендна плата збільшена до 3 % від вартості нормативної грошової оцінки 2605,01 грн., що в натуральному виразі становить: 2,5 т зернових, 250 кг соняшника, 1 порося вагою до 10 кг та надання ритуальних послуг.

Відповідач у термін, обумовлений п. 11 Договору оренди земельної ділянки, орендну плату за 2018 рік не сплатив.

З метою вирішення питання щодо виплати позивачу орендної плати за 2018 рік, 12 січня 2019 року, він надіслав на адресу відповідача претензію від 11.01.2019 року, якою просив перерахувати йому орендну плату за 2018 рік та пеню за весь час прострочення.

22 січня 2019 р. на картковий рахунок позивача було зараховано 7125,0 грн. від ТДВ «Миколаївська аграрна група», орендна плата за 2018 рік.

Позивач з метою уточнення складових сплаченої суми, а саме включення в неї пені та виплати індексації, звернувся з запитом до відповідача 04.02.2019 року, проте останній залишив його запит без відповіді.

Таким чином позивач вважає, що виплачена відповідачем сума 7125,00 грн. є орендною платою за землю за 2018 рік без пені та без нарахованого індексу інфляції.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, визначеного в договорі оренди, не сплативши орендну плату у повному розмірі, позивач заявив вимоги про стягнення з нього на свою користь 3% річних від простроченої суми заборгованості, що за його розрахунком становить 4,11 грн., пені згідно п.14 Договору за 52 дні прострочення на суму 3705 грн., інфляційних збитків у розмірі 7 823,25 грн.

Крім цього, позивач вважає, що несвоєчасною виплатою орендної плати, відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінив у 10 000 грн. Моральна шкода завдана йому у вигляді моральних страждань, що виразились у порушенні нормальних життєвих зв`язків через порушення стосунків з оточуючими людьми. Так, у 2018 році позивач став батьком і його заробітна плата є єдиним та основним джерелом існування родини, тому позивач розраховував на своєчасну та у повному обсязі виплату орендної плати за землю за 2018 р. За кошти від орендної плати позивач мав намір придбати одяг та речі для новонародженої дитини, дитяче харчування, придбати необхідні медичні препарати (щеплення), тощо. Натомість, вимушений вирішувати питання щодо стягнення орендної плати в судовому порядку, звертатись за правовою допомогою, сплачувати судові витрати, витрачаючи на це свій вільний час, замість того, щоб бути разом з родиною.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року позов задоволено частково. Суд постановив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївська аграрна група» на користь ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання 3 766 грн. 68 коп., з яких: інфляційних втрат на суму 128,82 грн.; пені на суму 3 633,75 грн.; 3% річних від простроченої суми орендної плати за 2018 р. на суму 4,11 грн.; та 134 грн. 42 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на сплату судового збору пропорційно до задоволених вимог. В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та індексу інфляції та ухвалити в цій частині нове рішення, стягнувши з ТОВ «Миколаївська аграрна група» на користь ОСОБА_1 7823 грн. 25 коп. інфляційних збитків та 10000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати в сумі 1921 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні її змісту, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.

Так, судом було встановлено, що 30 грудня 2009 року у відділі Миколаївської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру" за №62 зареєстрований договір оренди від 09 червня без зазначення року укладення між орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ВАТ "Племзавод "Шляховий", що підтверджене копією вказаного договору.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Олександрія Кіровоградської області ОСОБА_3 померла.

Позивач ОСОБА_1 успадкував після смерті матері належну їй земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 4,9736 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Щасливської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, про що свідчить копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

29 травня 2014 р. ОСОБА_1 , як орендодавець, і ТДВ "Шляховий" в особі ОСОБА_4 , як орендар, уклали Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки №62 від 30.12.2009 р. Дана угода зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.07.2014 р. за індексним №14169162.

За договірними відносинами між сторонами, виходячи з Договору оренди земельної ділянки №62 та Додаткової до нього угоди, зареєстрованої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.07.2014 р. за індексним №14169162, відповідач зобов`язаний сплачувати оренду плату щороку у строк до 01 грудня у розмірі 3 % від вартості нормативної грошової оцінки.

Згідно п.5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 46680,11 грн. з проекту землеустрою плюс індексація. Протягом дії договору нормативна грошова оцінка змінювалася. Як вбачається з наданої позивачем копії Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, станом на 30.01.2019 р. оцінка складає 135273,57 грн., коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки: 1.

Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що підстави для індексації орендної плати відсутні.

Також суд виходив з того, що з наданих позивачем доказів, які не оспорювалися відповідачем, останній сплатив орендну плату у розмірі 7 125 грн. за 2018 р. з порушенням строків, встановлених у договорі, а саме 22 січня 2019 р.

У п.14 Договору сторони погодили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором справляється пеня у розмірі 1% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Позивач вважає, що сплачена сума у розмірі 7 125 грн. є виключно орендною платою, до складу якої не включені пеня та інфляційні втрати. Відповідач не заперечував проти того, що 7 125 грн. є орендною платою за 2018 р.

Останнім днем сплати орендної плати за 2018 р. було 01 грудня 2018 р., а тому період з 02 грудня 2018 р. (а не з 01 грудня 2018 р., як вважає позивач) по 22 січня 2019 р., що становить 51 день, є періодом прострочення.

За такого, виходячи з розміру простроченої суми у 7 125 грн., пеня відповідно до п.14 Договору становить 3 633,75 грн., інфляційне збільшення боргу 128,82 грн.

Розмір 3% річних, виходячи з суми заборгованості, становить 30 грн., проте позивачем заявлена вимога про стягнення їх у розмірі 4,11 грн., у зв`язку з чим на його користь підлягає стягненню сума в межах заявлених вимог у розмірі 4,11 грн.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача за порушення грошового зобов`язання підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 3 766 грн. 68 коп., з яких: інфляційні втрати становлять 128,82 грн.; пеня - 3 633,75 грн.; 3% річних від простроченої суми орендної плати за 2018 р. - 4,11 грн. Також підлягають стягненню судові витрати у розмірі 134 грн. 42 коп. пропорційно до задоволених вимог.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважав необхідним відмовити у їх задоволенні, оскільки договірні відносини між сторонам не містять положень про стягнення моральної шкоди за прострочення зобов`язання. Крім того, позивачем на підтвердження позовних вимог було надано тільки свідоцтво про народження у нього 03 вересня 2018 року сина, проте це не є доказом спричинення моральнох шкоди саме несвоєчасною сплатою орендної плати. Таким чином жодного доказу на підтвердження позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивачем не надано, що є підставою для відмови у їх задоволенні.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 3 633,75 грн. та 3% річних від простроченої суми орендної плати за 2018 р. у розмірі 4,11 грн. ніким із учасників процесу в установленому законом порядку не оскаржене. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, судом вірно встановлено, що спірні правовідносини виникли з договору оренди землі.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31березня 1995р. з наступними змінами « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством, ні договором, укладеним між позивачем та відповідачем не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання по сплаті орендної плати, а відтак висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди з цих підстав є правильними.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне не застосування судом при вирішенні справи положень ст. ст. 32, 56, 62 Конституції України є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Ст.32 Конституції України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації про себе і членів своєї сім`ї.

Ст. 56 Конституції України передбачена можливість відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

А ст. 62 Конституції України передбачає можливість відшкодування державою моральної шкоди, завданої безпідставним засудженням у разі скасування вироку суду як неправосудного.

Отже, зазначені норми права регулюють інші правовідносини і не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі.

Слід також зазначити, що можливість відшкодування моральної шкоди передбачена також ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак, до договірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України не застосовуються.

Згідно положень п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В силу положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідача, які полягали у несвоєчасній сплаті орендної плати, позивачу завдано моральної шкоди саме в розмірі 10000грн., враховуючи затримку у виплаті орендної плати на 51 день, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано те, що у позивача народився син, що його заробіток є єдиним джерелом існуванняч сім`ї, а також про те, що він розраховував придбати за рахунок отриманих коштів від орендної плати одяг та речі для новонародженої дитини, а натомість вимушений звертатися за правовою допомогою та до суду, тощо, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як дані обставини були оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Сплата судового збору при зверненні до суду також не є належним доказом спричинення позивачу саме моральної шкоди, так як питання повернення сплачених судових витрат вирішується у інший передбачений законом спосіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідає обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини також висновок суду стосовно відсутності підстав для індексації орендної плати.

За змістом статті 792 ЦК за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Питання оренди землі регулює спеціальний нормативний акт Закон від 06.10.98 р. № 161-XIV «Про оренду землі».

Згідно зі ст.2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін (стаття 25 Закону).

Відповідно до п.10 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою КМ України від 03.03.2004 року № 220 обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку (земельні ділянки) приватної власності здійснюється з урахуванням (без урахування) індексації. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати без внесення відповідних змін до договору у письмовій формі (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2013 року у справі № 3-34гс13 та від 20 серпня 2013 року у справі № 3-21гс13).

Відповідно до ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:

Кi = І : 100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

Отже, орендар зобов`язаний самостійно за наявності відомостей про нормативну грошову оцінку землі перераховувати розмір орендної плати.

Встановивши, що орендна плата позивачу виплачена відповідачем, який згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є правонаступником ВАТ «Племзавод Шляховий», за 2018 рік у розмірі 3 % нормативно грошової оцінки земельних ділянок з урахуванням коефіцієнтів індексації, визначених за 2018 рік, відповідно до умов пункту 10 спірного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було доведено його позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач допустив порушення умов договору, передбачених п. 10 договору, є безпідставними, оскільки умовами укладеного договору не передбачено внесення орендної плати із урахуванням індексу інфляції. Даний пункт договору передбачає, що обчислення орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації інфляції.

Матеріалами справи встановлено, що орендна плата виплачена відповідачем відповідно до умов договору із урахуванням індексації нормативно грошової оцінки, тому посилання позивача про сплату відповідачем орендної плати не у повному обсязі (без урахування індексу інфляції), є необґрунтованим.

Посилання позивача на положення ст. 21 Закону України «Про оренду землі», як на підставу для висновку про необхідність сплати орендної плати із урахуванням індексу інфляції, є помилковим, оскільки указаною нормою встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Умовами укладених між сторонами договорів передбачено інше: обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації інфляції, тобто індексації нормативно грошової оцінки землі.

Згідно листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 22-28-0.22-125/2-19 від 04.01.2019р. «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру на виконання ст. 289 Податкового кодексу України повідомила, що відповідно до п.9 підрозділу 6 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 23.11.2018 № 2628-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів") індекс споживчих цін за 2017-2023 роки, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100 відсотків.

Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2018 рік становить 1,0.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996 рік - 1,703, 1997 рік - 1,059, 1998 рік - 1,006, 1999 рік - 1,127, 2000 рік - 1,182, 2001 рік - 1,02, 2005 рік - 1,035, 2007 рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік - 1,0, 2011 рік - 1,0, 2012 рік - 1,0, 2013 рік - 1,0, 2014 рік - 1,249, 2015 рік - 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) та 1,2 для сільськогосподарських угідь (рілля, перелоги, сіножаті, пасовища, багаторічні насадження), 2016 рік - для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) - 1,0, для земель несільськогосподарського призначення - 1,06, 2017 рік - 1,0,

Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006 роки не індексувалася.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що коефіцієнт індексації грошової оцінки землі становить 1,756 і тому орендна плата позивача на 2018р. повинна була становити 7126,21грн., а не 7125грн., як йому виплатив відповідач, не грунтується на вимогах закону.

Не обгрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно визначив суму інфляційного збільшення боргу за період з 02.12.2018р. по 22.01.2019р. ( 51 день) у сумі 128, 82грн., виходячи з розміру орендної плати 7125грн.

Так, індекс інфляції споживчих цін за грудень 2018р. становить 100,8%, а за січень 2019р.- 101%. Величина коефіцієнта індексації відповідно становить за грудень 2018р. 1,008 (100,8%:100%=1,008), а за січень 2019р.- 1,01 (101%:100%=1,01). Таким чином величина коефіцієнта індексації за грудень 2018р. та січень 2019р. становить 1,01808 (1,008х1,01=1,01808). Отже, проіндексована сума боргу за цей період становить 7253,82грн. (7125грн.х1,01808=7253,82грн.), а інфляційне збільшення боргу становить за цей період 128,82 грн. (7253,82-7125грн.=128,82грн.).

Підрахунки інфляційного збільшення боргу за цей період, наведені в апеляційній скарзі, є помилковими, оскільки апелянтом безпідставно для підрахунку інфляційного збільшення боргу використано формулу для визначення пені та не враховано індекс споживчих цін за січень 2019р., що призвело до невірного визначення величини коефіцієнта індексації.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з суми задоволених позовних вимог, суд правильно визначив суму судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням принципу пропорційності від задоволених вимог.

Витрати, понесені позивачем на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, так як судом апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги відмовлено.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати КЦС від 31 липня 2019р. у справі № 732/1709/16-ц.

Крім того, переглядаючи рішення у справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує те, що апелянтом не оскаржено рішення суду з підстав необгрунтованості стягнення інфляційних витрат за період з 02 грудня 2018р. по 22 січня 2019р. взагалі, так як апелянт навпаки в апеляційній скарзі посилався, що він має право як на виплати за цей період, так і на індексацію орендної плати згідно п.10 договору оренду. Виходячи зі змісту апеляційної скарги, він не згоден тільки з сумою інфляційних збитків, нарахованою судом за вказаний період.

Отже, доводи апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права. Наведені у його апеляціцйній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року