КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
753/9543/19 Доповідач - Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Тячівської районної державної адміністрації про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання ,-

у с т а н о в и в:

13.05.2019 позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача,у якому просилапостановити рішення про негайне повернення їй сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем її проживання.Зазначала, що

рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04.04.2018року, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання їх сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею. 28.02.2019 року Комісією з питань захисту прав дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації ухвалено рішення за заявою відповідача щодо встановлення графіку спілкування та побачень з сином, відповідно до якого відповідачу встановлено наступний графік спілкування: друга та четверта неділя місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері; перша та третя субота місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері, в будні - за домовленістю.

Разом з тим, не зважаючи на вказане, 12.05.2019 року близько 17 години, коли вона разом із своїм сином перебувала у своїх батьків в м. Жмеринка, Вінницької області, відповідач за домовленістю з нею, взявши дитину на зустріч та пообіцявши повернути її в цей же день о 21 год. 00 хв., цього не зробив, а надіслав їйповідомлення про те, що поверне сина за декілька днів. Вона відразу звернулась до правоохоронних органів за вказаним фактом та усвідомлюючи, що відповідач може вивезти дитину за кордон зокрема в Угорщину, оскільки він родом із Закарпаття та має громадянство Угорщини, вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав про негайне повернення їй сина за місцем її проживанняв та стягнення з відповідача моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року позов задоволено частково. Вирішено відібрати у ОСОБА_1 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та негайно повернути дитину матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . У решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд не надав належної оцінки наданим ним доказам, які свідчать про створення позивачем небезпеки для здоров`я дитини. Так, систематичне зловживання позивачем алкоголем разом з подружньою зрадою стало підставою для розірвання шлюбу. Він забезпечує дитину, сплачує аліменти, займається його вихованням, відповідно до Розпорядження від 19.03.2019 Дарницької районної в м. Києві держаної адміністрації, яким встановлено графік відвідування батьком дитини - загалом чотири рази на місяць. Після ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, з`ясувалося, що за місцем проживання дитини створена реальна небезпека для її здоров`я. Зокрема, дитина зламала руку без виявлених наслідків падіння, а тому, на його думку, перелом стався унаслідок побиття дитини матір`ю; явні сліди (синці) побиття на тілі дитини в області сідниць, рук; позивач підвищує голос на дитину регулярно, спонукає сина називати свого співмешканця батьком; під час побачень його з дитиною, син перші години знаходиться у пригніченому стані, що на його погляд є наслідком психологічного насильства над дитиною за місцем її постійного проживання. З часу, коли стали відомі факти жорстокого поводження з дитиною, його колишня дружина таємно змінила місце свого проживання та дитини. 08.12.2018 року під час відвідування дитини він виявив колишню дружину у нетверезому стані, що було не в перший раз, тому викликав наряд поліції. Указане змусило йогоподати до Дарницького управління поліції ГУНП в м. Києві відповідні заяви про аморальну поведінку колишньої дружини. Крім того, йому стало відомо, що дитина неодноразово перебувала в коридорі на 8 поверсі біля ліфту сама, про що йому стало відомо від сусіда. Він неодноразово звертався до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації з заявами про порушення позивачем його порядку спілкування з дитиною, проте заяви залишилися поза увагою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду є цілком законним та обґрунтованим, а відповідач всупереч рішенню суду, яким визначено місце проживання їх сина з нею, забрав дитину та продовжує переховувати її від неї, не виконуючи виконання і даного рішення, негайне виконання якого допущено в даній справі, про що відповідачу було достеменно відомо. На даний час і відповідача, і дитину оголошено в розшук.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04.04.2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання їх сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю.

28.02.2019 року Комісія з питань захисту прав дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації ухвалила рішення за заявою відповідача щодо встановлення графіку спілкування та побачень з сином, відповідно до якого відповідачу встановлено наступний графік спілкування: друга та четверта неділя місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері; перша та третя субота місяця з 10.30 до 19.30 години без обов`язкової присутності матері, в будні - за домовленістю ( а.с. 105 том 1).

12.05.2019 року близько 17 години відповідач взяв сина на побачення та не повернув за місцем проживання, що ним визнано.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю було визначено рішенням суду, яке набрало законної сили. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається, унаслідок чого постановляється рішення про відібрання дитини й повернення її тому, з ким вона проживала, а також відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої тому, з ким проживала дитина. Доведення наявності згоди матері на зміну місця проживання дитини з батьком у даному випадку покладається на відповідача, який не надав переконливих доказів цього, а навпаки стверджував, що мав намір забрати дитину та не повертати її матері.Під час розгляду справи ні відповідачем ні його представником не надано належних, допустимих та достатніх доказів протиправної, аморальної чи халатної поведінки позивачки по відношенню до своєї дитини, які б загрожували її життю, здоров`ю чи законим інтересам.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним установленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,-і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їх права, свободи чи інтереси.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Установлено та не оспорюється відповідачем той факт, що він самочинно змінив місце проживання їх сина з позивачем, визначеного рішенням суду з останньою, фактично відібравши дитину від матері.

Згідно із ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Отже, зважаючи на вказану норму закону, суд першої інстанції при встановлених обставинах даної справи, діяв в межах норм чинного законодавства.

Виправдовуючи свої дії, відповідач зазначав про те, що після ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, ним з`ясувалося, що за місцем проживання дитини створена реальна небезпека для її здоров`я.

Проте, такі доводи на увагу не заслуговують з наступних підстав.

Так, дійсно, відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 162 СК України, дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Разом з тим, відповідач не звернув увагу на те, що частиною 1 ст. 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Частиною 2 ст. 170 СК України встановлено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

Отже, уважаючи, що здоров`ю та/або життю його сина загрожує небезпека, останній не мав права самочинно змінювати місце проживання дитини шляхом відібрання її від матері, оскільки таке право надано органу опіки та піклування або прокурору.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги, які до речі не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, на увагу не заслуговують та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук