ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/836/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301000000 Побережна Н. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Василенко Л. І., Бородійчука В. Г.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»;

розглянувши у м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2019 року, постановленого під головуванням судді Побережної Н. П. у Шполянському районному суді Черкаської області 10.10. 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

16 травня 2019 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» вказує, що 22.09.2010 року відповідач ОСОБА_1 підписала заяву № б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 1000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач вказує, що при укладенні договору, сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Відповідач ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором має заборгованість, яка станом на 31.03.2019 року становить розмір 14 542,73 грн. Виниклу заборгованість відповідач добровільно погашати не бажає, та ухиляється від виконання своїх обов`язків, посилається позивач. Тому банк звернувся в суд з даним позовом та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 14 542,73 грн., за кредитним договором № б/н від 22.09.2010 року.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області Ю.В. Горбачової від 26.06.2019 року дану цивільну справу передано на розгляд до Шполянського районного суду Черкаської області за територіальною підсудністю.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2019 року у позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку зазначає, що з даним рішенням суду не погоджується, оскільки рішення постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази, та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, а тому ухвалено необґрунтоване, незаконне рішення. Скаржник вказує, що позивач надав до суду розрахунок заборгованості станом на 31.03. 2019 року, копію анкети - заяви від 22.09. 2010 року, довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна 30 днів пільгового періоду від 22. 09. 2010 року підписану відповідачем, виписку по картковому рахунку, фото відповідача з отриманою карткою, повідомлення про видані картки із зазначенням строку дії, умови та правила надання банківських послуг.

Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком та клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умов та тарифів. На переконання скаржника, у даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах, зокрема, у заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Укладення кредитного договору не суперечить чинному законодавству України.

На думку представника Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк», зміст кредитного договору зафіксовано в таких документах: в заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Тому скаржник вважає, що між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору не суперечить чинному законодавству.

Також скаржник зазначає, що оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, то між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який ніким не оскаржений , і є всі законні підстави для стягнення заборгованості із відповідача.

На переконання представника Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» неналежне вивчення та не прийняття до уваги районним судом наданих до позовної заяви зазначених документів, призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитом та неустойкою. Судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме: повернення кредиту, сплати неустойки за порушення зобов`язань всупереч вимогам договору та норм цивільного законодавства.

З урахуванням вищевказаного, представник АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішенняШполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подання відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог щодо стягнення заборгованості про стягнення нарахованої пені за прострочене зобов`язання, заборгованості пені за несвоєчасність сплати суми боргу та штрафів. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту щодо отримання відповідачем карток з номерами: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , на які банк посилається у листі від 21.08.2019 року № 30.1.0.0/2-20190515/830. Судом першої інстанції вказав, що у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредиту у розмірі 1000 грн., а із наданого позивачем розрахунку не можливо встановити, якої конкретної картки він стосується, та слід стягнути заборгованість за несвоєчасне повернення коштів банку.

Крім того, суд першої інстанції послався, що із наданого позивачем розрахунку, у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту, та за нарахованими відсотками, отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку щодо стягнення заборгованості за пенею та штрафами.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було підписано Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанку» від 22.09.2010 року.

В анкеті - заяві серед іншого зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані клієнту для ознайомлення в письмовому виді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідач вказала, що зобов`язується виконувати Умови та Правила наданих банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua (а.с.12).

Із даних довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, становить 3,0% в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів в році). Штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів становить 500 грн. +5% від суми позову. Пеня 1 нараховується на кожен день прострочення кредиту; пеня 2 = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн., на місяць, нараховуються 1 раз на місяць при наявності простроченого кредиту або відсотків 5 і більше днів при виникнення прострочення на суму більше 50 грн. (а.с.13).

Згідно даних розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за договором № б/н від 22.09.2010 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 31.12.2015 року заборгованість становить 1407,63 грн.(а.с.8-9).

За даними розрахунку заборгованості, наданого банком, за договором № б/н від 22.09.2010 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 31.03.2019 року заборгованість становить 14542,73 грн. (а.с.10-11).

Відповідно даних виписки за період з 01.09.2010 року по 21.08.2019 року основна карта: НОМЕР_1 , останнє поповнення картки відбулося 15.06.2012 року в розмірі 200,00 грн., остання операція по картці зняття готівкових коштів відбулася 29.12.2011 року (а.с.63-65).

Згідно даних виписки за період з 23.08.2012 року по 28.06.2019 року карта: НОМЕР_2 , останнє поповнення картки відбулося 28.02.2016 року в розмірі 5,00 грн., остання операція по картці зняття готівкових коштів відбулася 09.05.2014 року (а.с.65-67).

Відповідно даних виписки за період з 02.03.2016 року по 10.03.2018 року карта: НОМЕР_3 , останнє поповнення картки відбулося 11.08.2016 року в розмірі 400,00 грн., остання операція по картці зняття готівкових коштів відбулася 17.09.2016 року (а.с.67).

Згідно даних буклету з 01.07.2014 року змінені тарифи на зняття готівкових коштів по елітним карткам (а. с. 68).

У відповідності до листа АТ КБ «Приватбанк» від 21.08.2019 року № 30.1.0.0/2-20190515/830 на а.с.70, клієнт ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_7 ) згідно кредитного договору б/н від 22.09.2010 року, отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 05.2019 року.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Звертаючись в суд із даними позовними вимогами, банк на підтвердження наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 надав два розрахунки: станом на 31.12.2015 року та станом на 31.03.2019 року.

Як вбачається із розрахунку станом на 31.12.2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 1407,63 грн., а станом на 31.03.2019 року заборгованість відповідача становить 14542,73 грн., яка складається з наступного: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1120,21 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 9788,82 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 2465,00 грн. - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 668,70 грн. - штраф (процента складова).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що факт отримання відповідачем карток з номерами: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 є не доведеним, оскільки окрім листа, який надав позивач, будь - яких доказів про отримання даних карток відповідачем ОСОБА_1 надано не було банком як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

Із наданої банком виписки за період з 01.09.2010 року по 21.08.2019 року вбачається, що вказані три картки з різними номерами. При цьому, виписка не містить інформації, що вона стосується саме картки «Універсальна», тієї картки, яка видавалась відповідачу.

Звертаючись в суд з позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилався, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підтвердження вказаних обставин позивач надав: анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 22.09.2010 року, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», без підписів сторін та реквізитів документу, розрахунок заборгованості, виписки за період з 01.09.2010 року по 21.08.2019 року, та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, без реквізитів, та дати прийняття, та без підпису відповідача.

Апеляційний суд погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції, що зазначені АТ КБ «Приватбанк» обставини, не є підставою для задоволення позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредиту у розмірі 1000 гривень, оскільки сам банк у розрахунках посилається на відсутність заборгованості по тілу кредиту та відсотках, а за таких обставин, стягувати пеню та штрафи у суду згідно вимоги закону, встановлених обставин справи та наявних у справі доказів, немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути, зокрема, грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема, визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, слід відзначити, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що, вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, і щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірі, які додані банком до позовної заяви.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку, також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (22.09.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16.05.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.09.2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, як зазначає в апеляційній скарзі представник позивача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, апеляційний суд підтримує обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та законне рішення про відмову у задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовуються висновків суду першої інстанції.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не доведено, такі докази апеляційна скарга не містить, тому вони є безпідставними та необґрунтованими, і не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від виконання обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором стосовно сплати пені та штрафу всупереч вимогам ст. 1054 ЦК України є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження належними доказами в суді апеляційної інстанції, тому не підлягають задоволенню колегією суддів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому судові витрати не стягуються на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2019 рокуу справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Бородійчук В. Г.