Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 203/5919/16-ц

провадження № 61-12926св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенко Є. В.,

Куротун В. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грамс Ольга Валеріївна, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, управління-служба у справах дітей Центральної районної у м. Дніпро ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 березня 2000 року, їй із сином ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 ). Тривалий час вони з сином мешкають у

м. Лабитнанги Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації. Випадково дізналася, що належна їй на праві власності квартира відчужена невідомими особами й на даний час належить відповідачу ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська

від 05 травня 2017 року до участі у справі в якості позивача залучено ОСОБА_2 .

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заявили позовні вимоги до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та зазначили, що відчуження спірної квартири відбулося за договором купівлі-продажу від 26 травня

2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , проте ОСОБА_2 вказаний договір не підписував, на час його укладення перебував за межами України, особа ОСОБА_4 йому взагалі не відома.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 ), укладений 26 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , недійсним, витребувати вказану квартиру з чужого незаконно володіння ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та визнати за ними право власності на вказану квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання добросовісним набувачем та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що квартиру АДРЕСА_1 ) вона придбала за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від

24 червня 2016 року у ОСОБА_4 , якому ця квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року. Ціна продажу спірної квартири відповідала ринковій вартості цієї квартири враховуючи її стан, який потребував ремонту. Жодних відомостей про те, що спірна нерухомість є предметом спору або відчужена особою, яка не мала на це право, їй відомо не було, а відтак - вона є добросовісним набувачем спірної квартири, право власності на яку підлягає захисту.

Посилаючись на викладене й на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали права брати участь у приватизації квартири, оскільки є громадянами Російської Федерації, на час приватизації у квартирі постійно не проживали, крім того заяву на приватизацію ОСОБА_2 особисто не подавав, паспорт громадяни України отримав пізніше приватизації, ОСОБА_3 просила визнати недійсним розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 березня 2000 року про приватизацію спірної квартири, визнати недійсним і скасувати видане на його підставі свідоцтво про право власності від 15 березня 2000 року, визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 ) та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня

2017 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня

2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 ), укладений 26 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грам О. В. за реєстровим

№ 1748. Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26 травня 2016 року № 14767634 про реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_1 ) за ОСОБА_4 . Визнано за

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ). Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 , ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ), скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 15127354

від 24 червня 2016 року про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у встановленому законом порядку реалізували своє право на приватизацію житла й у порядку приватизації набули права власності на квартиру АДРЕСА_1 ), яка за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_2 , який не підписував договір купівлі-продажу спірної квартири, була відчужена на користь ОСОБА_4 , який в подальшому продав вказану квартиру ОСОБА_3 , що є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивачів. Відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що здійснена позивачами приватизація житла порушує її права або законні інтереси, остання не надала доказів на підтвердження її прав чи будь-яких майнових інтересів щодо спірної квартири у 2000 році на час приватизації.

З урахуванням викладеного, суд вважав, що зустрічні позовні вимоги є безпідставними й задоволенню не підлягають.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 5/102-2000 від 15 березня 2000 року.

Визнано недійсним та скасовано видане на підставі вказаного розпорядження свідоцтво про право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на квартиру

АДРЕСА_1 ) від 15 березня 2000 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що приватизація спірної квартири здійснена за довіреності ОСОБА_2 , а відтак - правовстановлюючі документи на цю квартиру є нікчемними, й, відповідно, позивачі не можуть бути власниками спірного нерухомого майна. ОСОБА_3 , яка придбала спірну квартиру у ОСОБА_4 , котрий не мав права її відчужувати, не може бути визнана добросовісним набувачем з визнанням за нею права власності на спірну нерухомість, спірна квартира може бути у неї витребувана.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційних скарг

У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасоване.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог статей 15, 16 ЦК України розглянув та безпідставно задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію та скасування виданого на його підставі свідоцтва про право власності, оскільки не врахував, що ОСОБА_3 , яка придбала спірну квартиру лише у 2016 році, на час її приватизації жодного відношення до квартири не мала, а відтак - набуття позивачами права власності на житло в 2000 році жодним чином не порушувало прав та законних інтересів останньої. Також поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що позивачі, як громадяни України, у встановленому законом порядку реалізували своє право на приватизацію житла, у якому тривалий час проживали та були зареєстровані, яке через незаконні дії відповідачів вибуло з їх володіння.

ОСОБА_3 у серпні 2019 року подала касаційну скаргу, у якій просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні її зустрічних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити такі вимоги, у іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції як норм процесуального так і матеріального права.

ОСОБА_3 мотивувала касаційну скаргу тим, що на момент придбання нею спірної квартири вона перебувала у власності ОСОБА_4 , який був належним власником нерухомості й мав право на її відчуження, що перевірено незалежним нотаріусом. З моменту придбання квартири, її родина відкрито нею користувалася, зробила ремонт і сплачувала належні комунальні платежі, що свідчить про те, що вона вчинила усі розумні заходи, направлені на встановлення дійсного права продавця на продаж квартири, без допускання будь-яких несприятливих наслідків у зв`язку з придбанням нерухомості, й, відповідно, вона є добросовісним набувачем спірної квартири в розумінні статей 330-338 ЦК України, оскільки набула її за відплатним договором, не знала і не могла знати про те, що власником квартири може бути інша особа, ніж була зазначена у договорі купівлі-продажу. Жодного доказу, який би спростовував добросовісність набуття спірної квартири матеріали справи не містять. Проте на зазначене суд апеляційної інстанції уваги не зверну, й безпідставно відмовив в задоволенні вимог про визнання добросовісним набувачем з посиланням на неналежність способу судового захисту. При цьому апеляційний суд не застосував положення статті 392 ЦК України й взагалі не захистив її порушене право власності на спірну квартиру, яке вона набула на підставі дійсного договору купівлі-продажу.

Короткий зміст відзиву (заперечень) на касаційну скаргу

Відзивів на касаційні скарги не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 15 липня 2019 року та від 17 вересня

2019 відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 й від 21 жовтня 2019 року за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від

04 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю. О., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грамс О. В., комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м. Дніпро ради, про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_7 (помер у 1998 році) та син ОСОБА_2 були зареєстровані у квартирі

АДРЕСА_1 ) з 1982 року по 1987 рік, з 1987 року по 1991 рік, з 1991 року по 2016 рік.

28 лютого 2000 року ОСОБА_1 , діючи від свого імені, а також за довіреністю від імені сина ОСОБА_2 , подала до органу приватизації заяви про безоплатне одержання у власність квартири АДРЕСА_1 ).

Розпорядженням органу приватизації № 5/102-2000 від 15 березня 2000 року квартиру АДРЕСА_1 ) на підставі заяви ОСОБА_1 передано у приватну власність позивачів.

На підставі вказаного розпорядження 15 березня 2000 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів ОСОБА_8 , ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_1 ), яке було зареєстровано комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно реєстраційної книги 54п за реєстровим № 77-156, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 грудня 2016 року № 17125, довідкою департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради

від 05 грудня 2016 року№ 3/4-4171 та матеріалами інвентарної справи.

26 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Грамс О. В. за реєстровим № 1748 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ), укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_4 Продаж квартири вчинено за 87 005 грн.

У пункті 1.2 вказаного договору зазначено, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 11 березня

1997 року на підставі розпорядження №5/102-1997 від 11 березня 1997 року, зареєстрованого комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» у реєстраційній книзі №54п-77-156.

У матеріалах нотаріальної справи з посвідчення вказаного договору, які були вилучені слідчим в ході проведення досудового розслідування, та копії яких надані суду відповідно до ухвали від 29 травня 2018 року, міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1997 року та копія листа комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 травня 2016 року за № 6557, згідно з якими право власності на квартиру АДРЕСА_1 ), зареєстровано за ОСОБА_2 .

Разом з тим, у матеріалах інвентарної справи спірної квартири № 48765 ю відсутні як свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року, так і лист комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 травня 2016 року за № 6557.

Крім того, свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року містить взаємовиключні відомості, зокрема про те, що квартира

АДРЕСА_1 ) належить на праві спільної сумісної власності, і в той же час, що її власником є одна фізична особа -

ОСОБА_2 .

Будь-які докази на підтвердження прийняття 11 березня 1997 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів розпорядження

№ 5/102-1997 щодо приватизації житла ОСОБА_2 та видачу на підставі такого рішення свідоцтва про право власності на житло від 11 березня

1997 року, відсутні.

У договорі купівлі-продажу від 26 травня 2016 року зазначено номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , належний продавцю ОСОБА_2 , а в матеріалах нотаріальної справи з посвідчення цього договору є копія довідки про присвоєння вказаного ідентифікаційного номера ОСОБА_2 , однак відповідно до відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 23 серпня 2017 року, вказаний ідентифікаційний номер належить іншій особі.

Згідно з довідкою ЗАТ «ЯМАЛФЛОТ» від 26 січня 2017 року № 24 та табелів робочого часу, ОСОБА_2 , який займає посаду керівника учбового комбінату товариства, з 01 травня 2016 року по 30 червня 2016 року перебував на робочому місці, а саме на базі ЗАТ «ЯМАЛФЛОТ», яка розташована по

вул. Ангальський Мис, 3 в м. Салехард Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації.

Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 28/1.1/76 від 14 лютого 2018 року складеного за результатами судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0001843, підпис від імені

ОСОБА_2 у договорі купівлі-продажу від 26 травня 2016 року в графі «Продавець», виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

24 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. за реєстровим № 1421 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру на підставі вказаного договору зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 30203997, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3 - частковому задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараївтощо) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Положення частини першої статті 216 ЦК України, яка встановлює правові наслідки недійсності правочину, не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було в подальшому відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК Українисвідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Статтею 387 ЦК Українивизначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК Українизакріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК Українимайно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 05 грудня

2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

Отже, з урахуванням зазначених вище норм процесуального та матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає

себе таким.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від

14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Таким чином, ефективним способом захисту права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є віндикаційний позов до ОСОБА_3 , за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства та обставини справи, суд першої інстанції, встановивши, що позивачі у визначеному законом порядку приватизації житла набули права власності на спірну квартиру, яка вибула з їх володіння поза їх волею, на підставі недійсного договору купівлі-продажу, правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і витребував квартиру з володіння останнього набувача ОСОБА_3 на користь законних власників.

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, та скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Враховуючи наведене суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити, а касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувати,

залишивши в силі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун