Справа № 465/6600/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/410/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Львів

Справа № 465/6600/17

Провадження № 22-ц/811/410/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

cекретар: Бадівська О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2018 року у складі судді Ванівського Ю.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому просив визнати за ним право на користування квартирою АДРЕСА_1 , як членом сімї наймача.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Зазначає, що проживав зі своєю дружиною в спірній квартирі, вели спільне господарство, перебували в зареєстрованому шлюбі, а відтак він на рівні з дружиною набув права на користування даною квартирою. Звертає увагу суду на те, що за весь період проживання к спірній квартирі жодного разу не висувалися вимоги про його виселення чи будь яка незгода з фактом його постійного проживання, що свідчить про наявність згоди членів його сімї на вселення у спірну квартиру та дотримання встановленого порядку вселення.

Вказує, що на даний час єдиним місцем його проживання є спірна квартира, у якій він фактично проживає більш ніж 36 років. Доказів того, що позивач зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду відповідачем не надано та судом не здобуто.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що для виникнення права на користування житловим приміщенням необхідно дві умови: дотримання правил реєстрації громадянина за місцем проживання та письмова згода наймача та всіх членів сім`ї, що не було дотримано. Суд вважав, що позивачем по справі не доведено факту його вселення до наймача, його згоди та згоди члена сім`ї наймача ОСОБА_1 на вселення позивача до квартири, а також постійного проживання в цій квартирі на правах члена сім`ї наймача та ведення з ними спільного господарства, в спірній квартирі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Об`єднаного королівства від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і на наймача.

Як зазначено у ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадяни які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у ч.1 ст.63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний будинок.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ними, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членів сім`ї наймача.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ч.ч.1,2 ст.106 ЖК України).

Як зазначено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року зі змінами «Про деякі питання, що виникли на практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони у даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалися угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак, відсутність згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно Акту комісії ЛКП «Магістральне». №253 від 19.10.2017 року ОСОБА_1 не зареєстрований, але фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 .(а.с.7)

Дані обставини підтверджуються нотаріально засвідчениими заявами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 сусідів та власників квартир у будинку АДРЕСА_2 , які ствердили, що позивач ОСОБА_1 постійно проживав та проживає у кв. АДРЕСА_1 . (а.с.124-129)

У відповідності до свідоцтва про шлюб, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_8 17.10.1987 року зареєстрували шлюб у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №548. Від шлюбу народилась донька ОСОБА_9 .

Згідно нотаріально засвідчених заяв ОСОБА_5 , ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_9 не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 з 2011 року. А відтак ОСОБА_9 протягом тривалого часу не проживала та не проживає спільно зі своїми батьками, спільного господарства не веде, обов`язків по утриманню квартири не виконує.(а.с.7-8)

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на праві користування, що підтверджується ордером №009698 від 15.12.1970 року.

ОСОБА_11 померла 22 серпня 2017 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , видане Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №770.

Після смерті ОСОБА_12 , ОСОБА_1 продовжує користуватися спірним приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , здійснює усі необхідні витрати на утримання спірної квартири, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг.

Враховуючи те, що єдиним місцем проживання позивача є квартира АДРЕСА_1 , він не зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду, вселився в квартиру як член сім`ї наймача, власного житла не має, то ОСОБА_1 набув право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень/

Оскільки районний суд зазначених положень не врахував, судове рішення у справі, яка переглядається, не можна визнати законним, тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу та є підставними, оскаржуване рішення необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2018 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в позов ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням задоволити.Визнати за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2018 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді