Єдиний унікальний номер судової справи № 487/6122/17
Провадження № 22-ц/812/1254/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженні

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Павловою Ж.П., вступна та резолютивна частина проголошені цього ж дня, повний текст складено 21 травня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про позбавлення права користування житловим приміщенням, витребування домоволодіння з незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод його використання шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , останній придбав у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2008 року вищевказаний договір визнано недійсним.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року зазначене рішення, в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, залишено без змін.

В подальшому, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року залишено без змін, за нею( ОСОБА_1 ) визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 37,0 м 2, житловою площею 25,4 м2, літню кухню літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, погріб з шиєю літ. Дпд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, вона є власником спірного житлового будинку в якому на теперішній час зареєстрованими є ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 , діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , падчерка ОСОБА_8 та мати ОСОБА_5 .

Проте у неї фактично відсутній доступ до належного їй на праві власності майна, що створює перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання ним.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням уточнених вимог остаточно просила

- позбавити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою АДРЕСА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідачів на користь позивача 2 454,00 грн. судових витрат, що складаються з 704,00 грн. судового збору, 1 000,00 грн. оплати послуг представника за написання позову і подачі його до суду, 750,00 грн. оплати послуг представника за присутність на трьох судових засіданнях.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2019 року позов задоволено частково.

Постановлено позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 права користування житловим приміщенням, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1280 грн. судового збору, а саме по 426,67 грн. з кожного.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказував, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, ухвалено за неповного з`ясування фактичних обставин справи.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 зазначали, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права, є повним, просили залишити його без змін , а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали, просили її залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Про дата, місце та час розгляду справи орган опіки та піклування повідомлений належним чином, проте свого представника до суду не направив.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направи заяву про розгляд справи без їх участі, просили рішення суду прийняти з урахуванням інтересів дітей.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осі, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позивачем, як власником житлового будинку вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що за договором купівлі-продажу від 06 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , останній придбав у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2008 року зазначений договір визнано недійсним.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2008 року зазначене рішення, в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, залишено без змін.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2017 року з урахуванням ухвали того ж суду від 16 червня 2017 року про виправлення описки, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року та постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року залишено без змін, за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 37,0 м2 житловою площею 25,4 м2, літню кухню літ. Б, сарай літ. В, сарай літ Г, погріб з шиєю літ Дпд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.9-10,11, 12,13-15).

Відомості про належність позивачеві на праві приватної власності спірного нерухомого майна внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом №95064872 від 19 серпня 2017 року (а.с.16).

Згідно довідки форми №3 від 09 вересня 2016 року за №371 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та члени його сім`ї: дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , падчерка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).

Як пояснила в суді апеляційної інстанції відповідача ОСОБА_4 , вона з чоловіком та дітьми не проживають за спірною адресою, винаймають інше житло. У спірному будинку проживає лише ОСОБА_5 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, позивач та відповідачі не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, а тому відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , чинять перешкоди власнику домоволодіння в користуванні своїм майном на власний розсуд.

Цивільним кодексом Українипередбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Установлено, що перехід права власності на спірне майно здійснювався між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 без законних на те підстав та без волі єдиної законної власниці нерухомого майна ОСОБА_1 , а відтак аргументи апеляційної скарги про те, що він є добросовісним набувачем, а тому майно не може бути витребувано у нього не заслуговують на увагу.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено належність їй на праві приватної власності житлового будинку, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Отримання ОСОБА_3 Державного акту на право власності на земельну ділянку на правильність висновку суду щодо позбавлення його права користування житловим будинком не впливає.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право на яке або право користування яким мають діти, необхідний дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Тобто, згідно чинного законодавства на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно дозвіл органів опіки та піклування. За отриманням відповідного дозволу звертаються батьки, або особи, що їх замінюють.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном новий власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб, такими, що втратили право користування житлом, їх виселення та зняття із реєстраційного обліку.

Право членів сім`ї власника житла користуватися цим жилим приміщенням виникає та існує лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якої вони є. Із припиненням права власності втрачає право користування жилим приміщенням, як бувший власник майна, так і члени його сім`ї.

Зважаючи на викладене доводи апеляційної скарги про порушення прав неповнолітніх, у зв`язку з відсутність висновку органу опіки та піклування не заслуговують на увагу, так як пов`язані з невірним тлумаченням діючого законодавства.

Апеляційна скарга не містить інших доводів на спростування висновків суду першої інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 12, 263 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За такого, в силу ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_3 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367,368, 374,375,381, 382 ЦПК, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний тест постанови складено 13 вересня 2019 року.