П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3684/19

Номер провадження 22-ц/804/3201/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.

секретар судового засідання Сікора М.М.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Селидівська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 вересня 2019 року у складі судді Черкова В.Г., повний текст складений 30 вересня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Селидівської міської ради про визнання незаконними дій міської ради та зобов`язання прийняти рішення,

в с т а н о в и в:

В червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування вказувала, що їй на праві власності належить об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення - будівля магазину, розташоване в АДРЕСА_1 . З метою оформлення прав на земельну ділянку під об`єктом нерухомого майна вона неодноразово направляла на адресу Селидівської міської ради заяви про продаж земельної ділянки. Селидівська міська рада на сесіях від 25.04.2018 р., 25.07.2018 р., 20.02.2019 р. розглядала проекти рішень щодо надання згоди на продаж земельної ділянки, проте рішення не прийняте. Вважає, що тривала бездіяльність Селидівської міської ради порушує її права, оскільки водночас з придбанням в законний спосіб об`єкту нерухомого майна в неї з`явилось правомірне очікування належного оформлення права власності на земельну ділянку. Просила визнати протиправною бездіяльність Селидівської міської ради в тривалому неприйнятті рішення за заявами ОСОБА_1 щодо продажу земельної ділянки під об`єктом нерухомості - будівлею магазину; зобов`язати Селидівську міську раду прийняти рішення, яким надати згоду на продаж земельної ділянки ОСОБА_1 під обслуговування нежитлового приміщення - будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Селидівської міської ради задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Селидівської міської ради в тривалому неприйнятті рішення по заявам ОСОБА_1 щодо продажу земельної ділянки під об`єктом нерухомості - будівлею магазину. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Селидівської міської ради прийняти рішення, яким надати згоду на продаж їй земельної ділянки під обслуговування нежитлового приміщення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Позивач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі позивач вказує, що рішенням суду не досягнуто ефективного захисту порушеного права позивача та не забезпечено ефективне поновлення у правах. Судом задоволена лише вимога щодо визнання протиправної бездіяльності Селидівської міської ради в тривалому неприйнятті рішення по її заявах щодо продажу земельної ділянки. Проте, дана вимога не призведе до оформлення нею прав на землю. Таке рішення неможливо виконати примусово, воно лише констатує факт порушення, проте не зобов`язує орган місцевого самоврядування до вчинення дій, направлених на відновлення порушення права. Задоволена судом позовна вимога мала зміст лише в прив`язці до вимоги що вчинення реальної дії - зобов`язати орган місцевого самоврядування прийняти конкретне рішення. Судом не прийнято до уваги та не застосовано наведену позивачем судову практику щодо відсутності дискреційності в повноваженнях при прийнятті рішень органами місцевого самоврядування по земельних питаннях. Передбачений Конституцією України принцип законності є обов`язковим для всіх видів судочинства, тому розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, суди теж мають виходити з загального принципу ефективності судового рішення та сприяти відновленню порушеного права позивача, а не лише констатувати таке порушення.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якій вказував, що рішення суду є цілком законним, оскільки міська рада має виключну компетенцію щодо вирішення питань розпорядження земельними ресурсами, і судове рішення не може підміняти рішення органу місцевого самоврядування.

Дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивач ОСОБА_1 та представник відповідача до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином поштою та телефонограмами.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лукашкову І.О., яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлове приміщення - будівля магазину за адресою: АДРЕСА_2 . ( а.с. 11,12)

Звертаючись до суду, позивач вказувала, що Селидівська міська рада 25.04.2018 р., 25.07.2018 р., 20.02.2019 р., 20.03.2019 р. розглядала питання про надання згоди позивачу на викуп земельної ділянки, але рішення не було прийняте.

Судом першої інстанції задоволені вимоги про визнання протиправною бездіяльність Селидівської міської ради в тривалому неприйнятті рішення за заявами ОСОБА_1 щодо продажу земельної ділянки під об`єктом нерухомості - будівлею магазину, і в цій частині рішення ніким не оскаржено, колегією суддів не переглядається.

Позивач також просила зобов`язання міської ради прийняти рішення про надання згоди на продаж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Крім підтвердження факту купівлі-продажу нежитлового приміщення в АДРЕСА_2 , до матеріалів позовної заяви позивачем суду в обґрунтування таких вимог інших доказів не надано.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позовних вимогах про зобов`язання міської ради прийняти рішення про надання згоди на продаж земельної ділянки, суд виходив з того, що суд не має таких повноважень, оскільки це питання законом віднесено до компетенції органу міського самоврядування.

Не погодитися з таким висновком неможливо.

Згідно з ч. 2 ст. 128 ЗК України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

За п. «б» ст. 80 ЗК України суб`єктом права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 ЗК України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року з подальшими змінами, чинними на момент виникнення спірних відносин (далі - Закон № 280/97-ВР) органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

За ч. 6 ст. 60 Закону № 280/97-ВР доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Згідно із ч. 8 ст. 60 Закону № 280/97-ВР право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

За змістом положень у ч. 1 ст. 127 ЗК України органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок комунальної власності громадянам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 122 ЗК України селищні ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Беручи до уваги в достатньому обсязі проаналізовані в сукупності докази, суд першої інстанції вважав доведеними обставини порушення права позивача неприйняттям Селидівською міською радою рішення щодо розпорядження землею.

Як вже зазначалося вище, в даній частині відповідачем рішення не оскаржується.

Разом з тим, суд врахував положення законодавства, якими передбачено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (в тому числі наданні земельних ділянок у власність громадян), як власник вправі на власний розсуд вирішувати питання щодо використання правомочностей по володінню, користуванню та розпорядженню об`єктами державної та комунальної власності.

Питання відчуження земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності віднесено до компетенції органу місцевого самоврядування - в даному випадку Селидівської міської ради, у складі якої депутати, що мають прийняти таке рішення, діють від імені та в інтересах територіальних громад.

Із врахуванням унормованої виключної компетенції міської ради суд не вправі підміняти своїм позитивним рішенням на користь позивача рішення органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи, зміст позовних вимог, відповідні їм правовідносини та характер зазначеного нею порушення її прав. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що з урахуванням задекларованого в ст. 19 Конституції України принципу розмежування компетенцій органів державної влади, не може бути задоволено вимоги позивача про зобов`язання територіальної громади в особі ради ухвалити рішення про надання дозволу на продаж ОСОБА_1 певної земельної ділянки, оскільки то буде перебиранням на себе (привласненням) судом виключної компетенції органів самоврядування з розпорядження землями.

Рада, як власник земельної ділянки, за судовим рішенням, із урахуванням обмежень у ч. 1 ст. 19 Основного Закону держави, не може бути примушена судом до відчуження певної земельної ділянки безвідносно до спільних інтересів територіальної громади міста Селидове на розпорядження цим об`єктом нерухомості.

По суті таке рішення, якого прагне позивач у зазначеній частині вимог, і до чого зводиться апеляційна скарга, є розпорядженням землями, що не властиво для судового органу, з огляду на норми спеціального закону № 1402-VIII від 02.06.2016р., що регулює судоустрій, та безпосередньо суперечить положенням земельного законодавства і п. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Таке рішення не може вважатись ефективним способом захисту, на чому помилково базує апеляційну скаргу позивач, з чим колегія суддів погодитись не може.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду, не виявлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна

В.П. Принцевська