ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року

м. Харків

Справа 635/8565/18

Провадження № 22-ц/818/3877/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кундіуса Іллі В`ячеславовича на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2019 року в складі судді Савченка Д.М.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Клопотов С.Д., в якій просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про належність ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :00:011:0007 по АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д. № 922 від 18 липня 2013 року, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, а також стягнути на користь позивача судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що на примусовому виконанні в управлінні виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області перебував виконавчий лист про стягнення за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики 3954571,00 гривень. 05 квітня 2012 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження. 20 серпня 2012 року державним виконавцем складено акт опису та арешту житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_1 , та земельної ділянки площею 0,15 га (кадастровий номер :00:011:0007), на якій цей житловий будинок розташований. Описане та заарештоване майно було виставлено на прилюдні торги, які не відбулися через відсутність заявок покупців. 27 червня 2013 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області вищевказане майно в рахунок погашення боргу передано стягувачу - ОСОБА_2 18 липня 2013 року ОСОБА_2 . приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д. було видане свідоцтво № НОМЕР_1 на право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Також, 18 липня 2013 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д. було видане свідоцтво № 922 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :00:011:0007, по АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, визнано неправомірним та скасовано постанову державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу житлового будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою стягувачу ОСОБА_2 . Вказаним рішення визнано недійсним та скасовано акт про передачу житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 та свідоцтво № 920 від 18 липня 2013 року про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Клопотов М.Д., про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації речового права задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :00:011:0007 по АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Клопотовим С.Д., № 922 від 18 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_2

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку відмовлено.

27 червня 2019 року представником представником ОСОБА_2 - адвокатом Кундіусом І.В. на зазначене судове рішення засобами поштового зв`язку подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі адвокат Кундіус І.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки позов є віндикаційним, а не негаторним, як помилково вважав суд, та відповідно позовна давність до нього застосовується.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Кундіуса І.В. на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Клопотов С.Д., про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації речового права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 липня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Клопотов С.Д., про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації речового права.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 20 хв. 30 липня 2019 року.

24 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2019 року без змін.

Не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є володільцем земельної ділянки, а заявлений нею позов є віндикаційним, до кого застосовується загальний строк позовної давності в 3 роки. Посилаючись на п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що позовна давність на заявлені вимоги не поширюється, крім того, вважає, що позовна давність відповідно до ст. 264 ЦК України, була перервана, оскільки предметом позову є лише частина позовних вимог, право на яку має позивач. Неправомірність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку встановлена судовими рішеннями, тому є помилковим вважати ОСОБА_2 власником або володільцем земельної ділянки по по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, пояснення з`явившихся учасників процесу, та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки правова підстава для видачі оспорюваного свідоцтва наразі відсутня у зв`язку зі скасуванням у судовому порядку відповідного рішення державного виконавця, на підставі якого видано оспорюване свідоцтво, позовні вимоги щодо визнання недійсним і скасування даного Свідоцтва є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Водночас вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за вищевказаною адресою задоволенню не підлягають як такі, що заявлені передчасно, оскільки за змістом частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для скасування запису про державну реєстрацію права власності є судове рішення про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Оскільки судове рішення про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності, і в цій частині права позивача на час розгляду справи судом не порушені, позовні вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку задоволенню не підлягають.

Також суд, посилаючись на пункт 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Оскільки предметом позову є вимоги про усунення порушення права власності, що не пов`язане з позбавленням володіння, і правопорушення є таким, що триває у часі, суд вважав, що позовна давність не поширюється на вказані вимоги позивача, у зв`язку з чим, строк позовної давності позивачем при зверненні до суду з даним позовом не пропущено.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_2 , на підставі свідоцтва серії та номеру 922, виданого 18 липня 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотова С.Д.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису права власності 1707075, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 4087843 від 18.07.2013р., зроблений на підставі Свідоцтва, виданого 18.07.2013р. приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 920. (а.с. 12-14)

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 березня 2015 року у справі № 635/7415/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 про визнання недійсною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Харківській області від 27 червня 2013 року про передачу стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 її майна - будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, визнання недійсним та скасування акту державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу цього майна, а також визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на будинок, виданого 18 липня 2013 року приватним нотаріусом на підставі акту державного виконавця від 27 червня 2013 року, відмовлено. (а.с.15-16).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції від 27 березня 2015 року скасовано та позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 задоволені. Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Харківській області від 27 червня 2013 року про передачу стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 належного їй майна - будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу цього майна, а також свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на будинок, виданого 18 липня 2013 року приватним нотаріусом на підставі акту державного виконавця від 27 червня 2013 року. Дане рішення суду залишено без змін судом касаційної інстанції. (а.с.15-23).

Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у заяві ОСОБА_2 про перегляд судових рішень у вказаній справі було відмовлено (а.с.24-28).

Позивачем до позовної заяви долучено копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 009455 від 01 листопада 2004 року, кадастровий № :00:011:0007, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що виданий на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 59), а також копію свідоцтва № 922 про передачу земельної ділянки з кадастровим номером № :00:011:0007 ОСОБА_2 (а.с 60) і державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР №009456 від 01 листопада 2004 року, кадастровий №:00:011:0008, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області про визнання правочину та свідоцтва про право власності недійсним позовні вимоги задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції Харківської області від 27 червня 2013 року про передачу майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,15 га за вказаною адресою, що належить боржнику ОСОБА_1 , стягувачеві ОСОБА_2 ; визнано недійсним та скасовано: акт державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу вказаного майна стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу; свідоцтво про належність ОСОБА_2 на праві власності житлового будинку АДРЕСА_2 від 18.07.2013р., видане приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д., реєстровий номер 920(а.с. 17-20).

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року. (а.с. 21-23).

Як вбачається зі змісту оспорюваного свідоцтва, його видано на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області Корнейчук С.П. 27 червня 2013 року.

Водночас рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , що належать боржнику ОСОБА_1 , стягувачеві ОСОБА_2 .

Вказане рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 13 квітня 2016 року. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року набуло законної сили.

Таким чином, визнано неправомірним та скасовано постанову державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

Водночас згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, таким чином, право ОСОБА_1 є порушеним.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки правова підстава для видачі оспорюваного свідоцтва наразі відсутня у зв`язку зі скасуванням у судовому порядку відповідного рішення державного виконавця, на підставі якого видано оспорюване свідоцтво, позовні вимоги щодо визнання недійсним і скасування даного свідоцтва є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Висновок суду про те, що вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за вищевказаною адресою задоволенню не підлягають як такі, що заявлені передчасно, оскільки за змістом частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для скасування запису про державну реєстрацію права власності є судове рішення про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, також є обґрунтованим.

В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції, як на підставу для часткового задоволення позову стосовно застосування строку позовної давності за заявою відповідача посилався на пункт 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», на ст. 391 ЦК, за змістом якої позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки предметом позову є вимоги про усунення порушення права власності, що не пов`язане з позбавленням володіння, і правопорушення є таким, що триває у часі, позовна давність не поширюється на вказані вимоги позивача, у зв`язку з чим строк позовної давності позивачем при зверненні до суду з даним позовом не пропущено.

З таким висновком суду першої інстанції та з мотивами, з яких виходив суд, щодо заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності суд апеляційної інстанції погодитися не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється:1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв»; 7) на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств.

Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. (стаття 317 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Для вирішення питання про те, чи міг суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, необхідно з`ясувати, до якого різновиду позовів - віндикаційного чи негаторного - належить позов ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації речового права.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Оскільки у цій справі необхідно вирішити питання про віднесення позову ОСОБА_1 до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння слід розглядати як складову змісту такого права.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння.

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Фактичним власником спірної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується державною реєстрацією права власності на це майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння), а вимоги ОСОБА_1 , яка не є фактичним власником спірної земельної ділянки полягають не в усуненні перешкод у праві власності земельною ділянкою, а полягають у визнанні недійсним свідоцтва відповідача про право власності та скасуванні реєстраційного запису про реєстрацію права власності.

Отже, на час звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 був власником земельної ділянки, право власності на яку було зареєстровано за ним.

Тому предметом позову у даній справі є не вимоги власника про усунення перешкод у користуванні чи володінні майном, а позов про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 .

Тобто задоволення позову ОСОБА_1 тягне за собою позбавлення ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку.

Отже, за своєю правовою природою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не є негаторним позовом, а є позовом віндикаційним.

До віндикаційних позовів застосовується загальний строк позовної давності в порядку, визначеному чинним законодавством.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Водночас згідно частин 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як свідчать матеріали справи, 08 квітня 2019 ОСОБА_1 подала до суду клопотання про поновлення строків позовної давності. Зазначає, що самі по собі свідоцтва про право власності та державна реєстрація права власності є лише наслідком передачі ОСОБА_2 нерухомого майна за постановою та актом державного виконавця. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, визнано неправомірним та скасовано постанову державного виконавця від 27 червня 2013 року та акт про передачу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 стягувану ОСОБА_2 Лише після 13 квітня 2016 року після ухвалення Вищим Спеціалізованим Судом України остаточного судового рішення по справі, що не оскаржується, стало можливе звернення до суду із позовом про застосування наслідків незаконної передачі ОСОБА_2 нерухомого майна по АДРЕСА_2 . До того ж, до ухвалення Вищим Спеціалізованим Судом України остаточного судового рішення по справі, матеріали цієї справи перебували в м. Києві, що робило неможливим отримання позивачем необхідних для звернення до суду документів. Вважає, що строк позовної давності необхідно обчислювати з дати постановлення остаточного рішення у справі.

Крім того, відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 23 вересня 2015 року, яка була досліджена в судовому засіданні, було відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в особі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області - Клопотов С.Д., про визнання правочину та свідоцтва про право власності недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Про зупинення виконання рішення апеляційного суду від 26 серпня 2015 року ОСОБА_2 було достеменно відомо, оскільки касаційне провадження було відкрито саме за його касаційною скаргою.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 13 квітня 2016 року, визнано неправомірним та скасовано постанову державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_2

Вказаним рішенням визнано недійним та скасовано акт про передачу житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 та свідоцтво № 920 від 18 липня 2013 року про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_2 . Рішення набуло законної сили.

Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення суду апеляційної та касаційної інстанції відмовлено.

Таким чином, правові підстави, на яких за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , скасовані.

На теперішній час рішенням суду скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Таким чином наразі виникло питання про визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,15 га за вказаною адресою та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2

Неправомірність набуття права власності на нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку, яке раніше належало ОСОБА_1 встановлена судовими рішеннями.

Наслідком визнання постанови та акту державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 є визнання недійсним свідоцтв про право власності на вказане майно, припинення речового права та внесення відомостей про це до державного реєстру прав, змін та їх скасування.

Таким чином, в розумінні положень ч. 2 ст. 328 ЦК України, ст. 26 «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 стало можливим лише після ухвалення рішення про скасування цих записів, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, колегія суддів визнає поважними причини пропущення позовної давності, у зв`язку з чим порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням зазначеного, апеляційна скаргапредставника ОСОБА_2 - адвоката Кундіуса І.В. підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні щодо мотивів відмови у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кундіуса Іллі В`ячеславовича задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова