ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9959/19 Справа № 202/2/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз Збут», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до ПАТ «Дніпрогаз», ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут», третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що між ними, як споживачами та ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут» був укладений типовий договір постачання природного газу споживачам.

Оператором ГРМ з якими позивачі уклали договір розподілу природного газу виступає ПАТ «Дніпрогаз».

Згідно з Договором ПАТ «Дніпрогаз» взяло на себе зобов`язання надавати споживачам послугу з розподілу газу, а споживачі зобов`язалися прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розміри, строки та порядку, визначені цим Договором.

Позивачі, як споживачі послуг, сумлінно виконували всі умови даних договорів, у тому числі регулярно оплачували послуги за договором. Жодної заборгованості перед ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут» та ПАТ «Дніпрогаз» позивачі не мають.

В квартирах позивачів природний газ використовується виключно для приготування їжі. Індивідуальних газових лічильників позивачі не мають. На початку липня 2017 року працівники ПАТ «Дніпрогаз» намагалися встановити загальнобудинковий лічильник газу, але мешканці будинку завадили це зробити.

10 липня 2017 року були проведені загальні збори мешканців будинку АДРЕСА_1 , на яких було прийнято рішення про відмову від встановлення загальнобудинкового лічильника газу та 13.07.2017 року на ім`я технічного директора ПАТ «Дніпрогаз» були надані індивідуальні заяви про встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок ПАТ «Дніпрогаз» у кожній квартирі будинку.

Однак у жовтні 2017 року без їх відома та без їх згоди ПАТ « Дніпрогаз» встановив на будинку загальнобудинковий лічильник газу та з листопада 2017 року нарахування обсягів спожитого природного газу здійснюється згідно з його показаннями.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили суд: визнати, що ПАТ «Дніпрогаз» було зобов`язано за свій рахунок в термін до 01.01.2018 року, здійснити встановлення в квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_2 яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_6 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_6 ;

-зобов`язати ПАТ « Дніпрогаз» за свій рахунок здійснити у квартирах позивачів встановлення (провести проектні, монтажні роботи) індивідуальних газових лічильників, вартість яких позивачі оплатять самостійно у термін 30 календарних днів з дня набрання рішення законної сили (т.1, а.с.1-3, 37-40,127-128, 157-152).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2019 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 залучено в якості правонаступника ОСОБА_3 (т.1, а.с.195-196).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ПАТ «Дніпрогаз», ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут», третя особа Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (т.я, а.с. 239-244).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 звернулия з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що судом першої інстанції було неповно та невірно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Вважають, що дії відповідача, щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу у будинку АДРЕСА_1 є неправомірними (т.1, а.с.247-255).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 14 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстровим №62, зареєстрованого в КП ДМБТІ 07 лютого 2002 року за реєстровим номером 1945-102, є власником квартири АДРЕСА_7 (т.1, а.с.4).

ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу від 12 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., за реєстровим №1047, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.08.2012 року, є власником квартири АДРЕСА_8 (т.1, а.с.5).

ОСОБА_3 , згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 13 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В., є власником квартири АДРЕСА_9 (т.1, а.с.6).

ОСОБА_4 відповідно до договору дарування квартири від 24 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В., за реєстровим №996 є власником квартири АДРЕСА_10 (т.1, а.с.7).

ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 2000 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 25 грудня 2000 року за №3/1242-2000 є співвласником квартири АДРЕСА_11 (т.1, а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивачі проживають у АДРЕСА_1 та є побутовим споживачами природного газу.

Позивачі зверталися до ПАТ «Дніпрогаз» із заявами щодо встановлення безкоштовного лічильника газу, на які було надано обґрунтовані відповіді за вих. №Dg 01.07-МЗ-7109-0817 від 11.08.2017 року та вих. №Dg 01.17-ЛВ-12296-1217 від 11.12.2017 року(т.1, а.с.26-32).

В жовтні 2017 року представниками ПАТ «Дніпрогаз» було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, за адресою: АДРЕСА_1 та з листопада 2017 року облік спожитого природного газу розраховується за показниками вищевказаного лічильника, в тому числі й в квартирах позивачів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу у будинку АДРЕСА_1 є правомірними та відсутні правові підстави для зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз» встановити за власний рахунок індивідуальний лічильник газу до квартир позивачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- засіб обліку прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;

- комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

- норми споживання кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

ПАТ «Дніпрогаз» є оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, тільки для приготування їжі до 01 січня 2021 року.)

У частині першій статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Тобто, саме на ПАТ «Дніпрогаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Установлено, що позивачі є споживачами природного газу, а ПАТ «Дніпрогаз» оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.11.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі Типовий договір), цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» фізична або юридична особа чи фізична особа підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі газорозподільних систем.

Установлено, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Дніпрогаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачу в необхідних об`ємах (обсягах), а він взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильнику газу не може бути порушеним.

Однак, колегія суддів зазначає, що обов`язковою підставою для задоволення позовних вимог є наявність на момент вирішення справи у позивачів права, порушеного протиправними діями або бездіяльністю відповідача.

Так, з 20 січня 2018 року набрали чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Змінами до Закону доповнено статтю 2 Закону новою частиною, згідно з якою з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу фізичних осіб ( населення) індивідуальними лічильниками газу.

Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, імперативно не визначає обов`язок встановлення індивідуального лічильника в квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Крім того, Тимчасовим положенням передбачена можливість споживача самостійного встановлення за власні кошти індивідуального лічильника, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо незаконності встановлення загальнобудинкового лічильника.

Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції, яка діє з 20 січня 2018 року, передбачено встановлення споживачам, у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, до 01 січня 2021 року індивідуального лічильника або за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", загальнобудинкового лічильника.

Законом також передбачено самостійне за власні кошти встановлення індивідуального лічильника з подальшою компенсацією вартості цього лічильника.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що дії відповідача, щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу у будинку АДРЕСА_1 є правомірними та відсутні правові підстави для зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз» встановити за власний рахунок індивідуальний лічильник газу до квартир позивачів.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: