Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа № 752/4551/15-ц

провадження № 61-9071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Славкіна Марина Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у складі судді Антонової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Електротех» (далі - ТОВ «Електротех») укладено договір про погашення боргу, згідно з умовами якого борг перед банком у розмірі 65 675 251,90 грн вважався погашеним за рахунок передання боржником належних йому майнових прав на квартири на об'єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з актом приймання-передачі від 15 березня 2011 року позивачу передані майнові права, у тому числі на квартиру із будівельним номером 1209 загальною площею 108,2 кв. м, 03 вересня 2013 року підписано акт приймання-передачі квартири, відповідно до якого загальна ціна вищевказаної квартири визначена у сумі 3 067 519,33 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на 03 вересня 2013 року становило 383 919,82 дол. США.

31 липня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діяв Водерацький Ю. В., укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, згідно з умовами якого ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобов'язалося передати майно - квартиру № 9 за адресою: АДРЕСА_1, у власність, а відповідач зобов'язалася сплатити кошти, обумовлені вищевказаним договором.

Постановою Правління Національного банку України від 03 жовтня 2014 року № 531/БТ ПАТ «ВіЕйБі Банк» віднесено до категорії проблемних, з 21 листопада 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

У ході проведення перевірки позивач встановив, що договір купівлі-продажу був укладений за суттєво заниженою ціною, розрахунок за договором не здійснено до моменту підписання договору.

Позивач просив визнати нікчемним договір купівлі-продажу квартири, укладений 31 липня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_4, та визнати за ПАТ «ВіЕйБі Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Славкіну М. А.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що різниця оціночної вартості квартири та ціни договору не перевищує 20 %, а тому відсутні підстави для застосування пункту 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно, всебічно та правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, з'ясував доводи і заперечення сторін, встановленим обставинам та доказам дав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги звіт про оцінку майна, складений закритим акціонерним товариством «Консалтингюрсервіс», який підтвердив заниження вартості квартири; не застосували пункт 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що також є підставою нікчемності правочину.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд установив, що 15 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ТОВ «Електротех» укладено договір про погашення боргу, згідно з умовами якого борг перед банком у розмірі 65 675 251,90 грн вважався погашеним за рахунок передання боржником належних йому майнових прав на квартири на об'єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5, 6).

Згідно з актом приймання-передачі від 15 березня 2011 року позивачу передані майнові права, у тому числі на квартиру із будівельним номером 1209 загальною площею 108,2 кв. м (а. с. 7).

03 вересня 2013 року ТОВ «Електротех» і ПАТ «ВіЕйБі Банк» підписали акт приймання-передачі квартир, відповідно до якого загальна ціна спірної квартири визначена у розмірі 3 067 519,33 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на 03 вересня 2013 року становило 383 919,82 дол. США (а. с. 9).

31 липня 2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діяв Водерацький Ю. В., укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобов'язався передати у власність відповідачу майно - квартиру № 9 за адресою: АДРЕСА_1, у власність, а відповідач зобов'язалася прийняти вищевказане майно та сплатити за нього обумовлену договором грошову суму.

Згідно з пунктом 3.1 зазначеного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 2 051 568,24 грн. (а. с. 10, 11).

Відповідно до акта приймання-передачі від 31 липня 2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» передав, а ОСОБА_4 прийняла квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Спірні правовідносини виникли з договору купівлі-продажу, тобто підпадають під правове регулювання глави 54 ЦК України

Відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Пунктом 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини неплатоспроможного банку є нікчемними у тому числі, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Суди встановили, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2014 року сторони дотримали вимоги щодо письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення, повноваження представників сторін на його укладення не спростовано.

Як встановлено з доказів, наданих стороною відповідача, а саме з договору банківського вкладу на вимогу «Для виплат» від 08 квітня 2010 року № 0775 (а. с. 48-50) та платіжного доручення від 31 липня 2017 року № 1395244 (а. с. 44), ОСОБА_4 належним чином виконала зобов'язання за договором купівлі-продажу квартири від 31 липня 2014 року, а саме в повному обсязі здійснила розрахунок за договором шляхом перерахування грошових коштів у сумі 2 051 568,24 грн на рахунок позивача.

Також суди попередніх інстанцій, встановивши, що продаж квартири вчинено за 2 051 568, 24 грн, а оціночна вартість квартири згідно із звітом про незалежну оцінку майна, виконаним товариством з обмеженою відповідальністю «Актив Експерт» від 25 липня 2014 року становить 2 037 075,00 грн, дійшли обґрунтованого висновку про те, що різниця оціночної вартості квартири та ціни договору не перевищує 20 відсотків, а тому відсутні підстави для застосування частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи частину першу статті 146 ЦПК України 2004 року, а також те, що позивач двічі не сплатив вартість проведення експертизи та ухилився від проведення такої експертизи, а експертиза була призначена саме для з`ясування вартості спірної квартири на момент укладання договору купівлі-продажу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що факт того, що правочин вчинено за ціною, яка не є нижчою на 20 % від вартості майна, слід визнати встановленим.

Крім того, пунктом 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що для встановлення нікчемності правочину необхідно співставляти ціну відчуження майна саме з ринковою вартістю майна, визначеною на дату його відчуження (а. с. 53).

Доводи скарги про те, що суди не застосували пункт 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що також є підставою нікчемності правочину, є безпідставними, оскільки в позовній заяві підставою нікчемності правочину зазначено пункт 3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик