Справа № 462/6149/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2070/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого : Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

за участі секретаря: Матяш С.І.

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіонального центру професійно технічної освіти художнього моделювання і дизайну м. Львова, третя особа директор Міжрегіонального центру професійно технічної освіти художнього моделювання і дизайну м. Львова Вороняк Роман Михайлович, про визнання недійсним строкових трудових договорів, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Міжрегіонального центру професійно технічної освіти художнього моделювання і дизайну м. Львова в якому просить визнати недійсними строкові трудові договори, скасувати наказ про поновлення на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

В обґрунтування позову покликалася на те, що у 2016 році відповідач без зазначення причин та мотивів, які стали підставою для припинення безстрокових трудових відносин фактично перейшов на практику кладення з працівниками строкових трудових договорів, чим змусив позивача для продовження трудових відносин укласти строковий трудовий договір, а в подальшому здійснити його переукладення.

Зазначає, що у відповідача, враховуючи характер та специфіку виконуваної апелянтом роботи не було законних підстав для укладення строкових трудових договорів, а оскільки такі договори погіршують становище позивача, то такі повинні бути визнані недійсними.

Також вказує, що відповідачем не було дотримано законодавства при оформленні звільнення апелянта у зв`язку із закінченням строку трудового договору, що призвело на думку позивача до того, що в період з 06.09.2017 по 27.08.2018 позивач працював за двома одночасно діючими строковими трудовими договорами.

Вищенаведене, як зазначає позивач, завдало йому моральних страждань та призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, а відтак просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжрегіонального центру професійно-технічної освіти художнього моделювання і дизайну м. Львова, третя особа: директор Міжрегіонального центру професійно-технічної освіти художнього моделювання і дизайну м. Львова Вороняк Роман Михайлович про визнання недійсними строкових трудових договорів, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_1

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення врахував докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а саме приймав докази впродовж усього судового процесу, що дозволило відповідачу створювати і подавати накази «заднім числом».

Також, зазначає, що суд першої інстанції не вжив заходів, щодо допиту в.о. директора відповідача ОСОБА_2 , хоча останній був викликаний в судове засідання в якості свідка і отримав судову повістку.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач без законних на те підстав перейшов на практику укладення з працівниками строкових трудових договорів, хоча специфіка виконуваної роботи не передбачала можливості укладення таких договорів.

Просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 травня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким її позов задоволити.

22 вересня 2019 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 15.05.2019 року. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, а відтак просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що характер роботи, а саме, в зв`язку з неможливістю відповідачем передбачити кількість учнів, яка з 2015 року постійно зменшувалася, та необхідність відповідної кількості викладацького складу на кожний навчальний рік, у відповідача були підстави в укладенні з викладачами строкових трудових договорів, в тому числі і з ОСОБА_1 , яка власноручно написала 30 серпня 2016 року заяву, в якій дала добровільну згоду на укладення строкового трудового договору, а також власноручно написала 5 серпня 2017 року заяву, в якій дала добровільну згоду на укладення строкового трудового договору з 6 вересня 2017 року по 27 серпня 2018 року.Також суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи згідно із п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України на законних підставах, оскільки у зв`язку суттєвим зменшенням кількості учнів та відповідно груп у 2018-2019 навчальному році, строковий трудовий договір з нею продовжений або укладений на новий строк за згодою сторін не був.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковий, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 , 1954 року народження, з 1 вересня 1981 року працювала викладачем української мови та літератури, зарубіжної літератури у Львівському СГ ПТУ №18, яке у 2004 році було реорганізовано у Міжрегіональний центр професійно-технічної освіти художнього моделювання і дизайну м.Львова (скорочена назва МЦ ПТО ХМД м.Львова).

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 написала на ім`я директора МЦ ПТО ХМД м.Львова ОСОБА_3 , заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 31 серпня 2016 року /а.с.34/.

Наказом №185-вк від 31 серпня 2016 року «про звільнення з роботи» звільнено ОСОБА_1 з посади викладача 31 серпня 2016 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України /а.с.35/.

30 серпня 2016 року ОСОБА_1 написала на ім`я директора МЦ ПТО ХМД м.Львова ОСОБА_3 , заяву, в якій просила зарахувати її на посаду викладача української мови та літератури, зарубіжної літератури за строковою угодою з 01 вересня 2016 року. На вказаній заяві директором ОСОБА_3 зроблено запис зарахувати на посаду викладача української мови та літератури, зарубіжної літератури за строковою угодою з 01 вересня 2016 року до 31 серпня 2017 року /а.с.36/.

Наказом №204-к від 01 вересня 2016 року «про зарахування на роботу» зараховано ОСОБА_1 на посаду викладача української мови та літератури, зарубіжної літератури з 01 вересня 2016 року за строковою угодою до 31серпня 2017 року. З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом у наказі /а.с.85/.

Наказом №199-вк від 28 серпня 2017 року «про звільнення з роботи» звільнено ОСОБА_1 з посади викладача 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням терміну строкової угоди на підставі п.2 ст.36 КЗпП України /а.с.86/.

З листа Головного Управління держпраці у Львівській області від 23.08.2018 року /а.с.14-16/, вбачається, що Головним Управлінням держпраці у Львівській області за зверненням ОСОБА_1 проведено інспекційне відвідування у МЦ ПТО ХМД м.Львова, під час якого встановлено, що 31.08.2017 року ОСОБА_1 була на роботі. При огляді табелю обліку робочого часу за вересень 2017 року встановлено, що за 1, 2, 3, 4, 5 числа місяця відсутні будь-які відмітки про робочий час ОСОБА_1 , і тільки починаючи з 06.09.2017 року проставлено відміти «Р», що означають про відпрацьований робочий час. У пояснюючій записці в.о. директора Б. ОСОБА_4 пояснив, що ним допущена помилка у даті реєстрації наказу №187 від 01.09.2017 року «про створення методичних комісій і призначення керівників методичних комісій», згідно якого ОСОБА_1 призначено головою методичної комісії викладачів предметів гуманітарної підготовки, на підтвердження чого надав протокол №1 від 06.09.2017 року «про засідання щодо призначення голів методичних комісій», відповідно до якого мав бути зареєстрований наказ не 01.09.2017 року, а 06.09.2017 року.

5 вересня 2017 року ОСОБА_1 написала на ім`я в.о. директора МЦ ПТО ХМД м.Львова ОСОБА_5 заяву, в якій просила зарахувати її на посаду викладача української мови та літератури, зарубіжної літератури за строковою угодою з 6 вересня 2017 року по 27 серпня 2018року. На вказаній заяві в.о. директора зроблено запис до наказу /а.с.37/.

Наказом №225-к від 6 вересня 2017 року «про зарахування на роботу» зараховано ОСОБА_1 на посаду викладача з 06 вересня 2017 року за строковою угодою до 27 серпня 2018року /а.с.22/.

Наказом №231-вк від 27 серпня 2017 року «про звільнення з роботи» звільнено ОСОБА_1 з посади викладача 27 серпня 2018 року у зв`язку із закінченням терміну строкової угоди на підставі п.2 ст.36 КЗпП України /а.с.87/. З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена, проте підписатися в наказі про ознайомлення відмовилася, про що 27 серпня 2018 року було складено відповідний акт /а.с.88/. В день звільнення ОСОБА_1 видано трудову книжку.

Після звільнення 27 серпня 2018 року позивачки з посади викладача української мови та літератури, зарубіжної літератури відповідач не приймав на роботу нового викладача української мови та літератури, зарубіжної літератури.

Як встановлено судом, Міжрегіональний центр професійно-технічної освіти художнього моделювання і дизайну м.Львова є бюджетною установою і фінансується виключно з місцевого та частково з державного бюджетів, виходячи з кількості поданих заяв на навчання в Центрі.

З інформаційної довідки МЦ ПТО ХМД м.Львова /а.с. 153/, наказу №206 від 26 вересня 2016 року /а.с.123/ та Додатку до нього /а.с.124-152/ вбачається, що у 2015-2016 та 2016-2017 навчальних роках у МЦ ПТО ХМД м.Львова працювало чотири викладачі української мови та літератури, зарубіжної літератури, троє з яких, у тому числі і ОСОБА_1 , не мали повного педагогічного навантаження. З 2015 року кількість учнів та відповідно груп в МЦ ПТО ХМД м.Львова з кожним наступним навчальним роком зменшувалося, а відтак регіональне замовлення на навчання учнів виконувалося не в повному обсязі і з кожним наступним навчальним роком також зменшувалося.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду трудових спорів» трудовий договір на визначений строк згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Скаржника звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яка визначає, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку, встановленого за погодженням сторін.

Особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов`язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку.

Звільнення працівника на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є наслідком спливу дії строкового трудового договору.

КЗпП України не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, проте, навіть у разі переукладання строкового трудового договору, він не стає безстроковим.

Скаржник наполягала і доводила, як в суді першої інстанції так і в доводах апеляційної скарги про безстроковість трудового договору, посилаючись на неодноразовість його переукладення. Такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, так як за характером роботи, а саме в зв`язку з неможливістю відповідача передбачити кількість набраних на навчання студентів за певною спеціальністю та необхідність відповідної кількості викладацького складу на кожний навчальний рік, трудові відносини між сторонами не можуть бути встановлені на невизначений строк.

Переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під ч. 2 ст.23 КЗпП України, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк, тобто виключає застосування до правовідносин ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України. Більш того, як виходить із змісту наказів про звільнення, між сторонами не продовжувались трудові відносини, позивач через закінчення дії трудових договорів кожного разу звільнялась із займаних посад та заново приймалась на роботу.

Крім цього колегія суддів, вважає, що твердження скаржника про те, що перший строковий договір фактично являється укладеним на невизначений строк, так як їй після закінчення трудового договору від 01.09.2016 року та договору від 31.08.2017 року не було надіслано повідомлень про необхідність отримання трудової книжки і така їй була видана лише 27 серпня 2018 року, суд оцінює критично, оскільки невидача трудової книжки при звільненні не свідчить про продовження трудових відносин з відповідачем.

Також посилання скаржника на недійсність строкових трудових договорів, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки дані договори було укладено при вільному волевиявленні сторін з дотриманням норм чинного законодавства, а апелянтом не надано належних доказів укладення таких договорів під впливом омани, погрози, примушення, також чинне законодавство не передбачає можливості визнання трудових договорів недійсними у цілому.

У відповідності до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки, відповідач звільняючи ОСОБА_1 діяв правомірно, а також в межах чинного законодавства, її вимога щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставною.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів, вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268 ст. ст. 274, 367,368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета