ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1593/19

Головуючий у першій інстанції - Семенченко О. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1375/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Іванової Г.П.,

секретар: Кривопиша Я.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дітей,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області,

дата та місце складання повного рішення: 12 вересня 2019 року, смт.Варва,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила негайно відібрати малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути їх за місцем проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року задоволено її позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з матір`ю та визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_1 категорично відмовляється добровільно виконувати зазначене рішення, мотивуючи це позицією малолітніх дітей. Коли позивач звернулась до Прилуцького міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Чернігівській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення, заступником начальника відділу ДВС їй було направлено повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи небажання відповідача добровільно виконувати судове рішення щодо визначення проживання малолітніх дітей разом з матір`ю та відсутність законодавчого врегулювання питання примусового виконання рішення суду в цій частині, підставою для захисту її прав як позивача вважає порядок, визначений приписами ст.ст. 162, 163 СК України і вважає, що такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам ст.ст.15, 16 ЦК України.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 , вирішено відібрати у ОСОБА_1 малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернути їх за місцем фактичного проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . Також допущено негайне виконання рішення суду.

Суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду визначено місце проживання з матір`ю, добровільно відповідач виконати судове рішення відмовляється, а відсутність процедури примусового виконання судових рішень про визначення місця проживання дитини призвела до того, що позивачка, навіть після ухвалення остаточного рішення по суті спору щодо місця проживання дітей, не має змоги проживати зі своїми дітьми, що може мати невиправдані наслідки для її взаємовідносин з дітьми та перешкоджає забезпеченню справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересам забезпечення дотримання верховенства права, оскільки діти протягом тривалого часу вимушені жити без матері.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що він не змінював місце проживання дітей, не утримує дітей умисно, що могло б бути підставою для відібрання дітей на підставі ст.162 СК України. Суд в обґрунтування своїх висновків, що відповідач незаконно утримує дітей та відмовляється повернути дітей за місцем проживання матері на виконання рішення суду, не наводить жодних доказів, на підставі яких встановив ці обставини, окрім єдиного помилкового висновку, що нібито відповідач повідомив суду, що не буде виконувати рішення, хоча це не відповідає дійсності.

ОСОБА_1 зазначає, що протягом більше двох років діти проживають разом з ним і він не чинив перешкод у спілкуванні дітей з матір`ю, не перешкоджає забрати дітей із школи, проте позивач позбавлена можливості це зробити і не може виконати рішення не з підстав відмови органів державної виконавчої служби у виконанні рішення суду, не з підстав вчинення відповідачем перешкод, а з тих підстав, що діти самі відмовляються проживати разом з матір`ю.

На думку ОСОБА_1 позивачка заперечувала проти заслуховування в судовому засіданні думки ОСОБА_3, оскільки суд зможе встановити, що вона неодноразово після ухвалення рішення про визначення місця проживання дітей з нею, приходила до школи та пропонувала ОСОБА_3 жити з нею, а він відмовлявся та що відповідач при цьому не створював будь-яких перешкод у проживанні дітей з позивачкою.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу суду, що державний виконавець в присутності позивачки, органу опіки та піклування, двох понятих не змогла виконати рішення суду за відсутності будь-яких перешкод з його боку, проте зобов`язувала виконати рішення суду протягом 10 днів і наклала на нього штраф та зауважує, що ухвалюючи рішення про відібрання дітей, суд не врахував інтереси самих дітей, не врахував які психологічні наслідки можуть настати для дітей у разі їх примусового відібрання без їх на те згоди, тобто всупереч їх інтересам.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому сторона позивачки просить залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку з її безпідставністю, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішенням суду визначено місце проживання дітей з нею, але відповідач усіляко свідомо ухиляється від виконання цього рішення, не допускає її до дітей, внаслідок чого вона була змушена подати позов про відібрання дітей. Навіть після постановлення даного рішення про відібрання дітей відповідач продовжує не допускати її до дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.70 т.1) та ОСОБА_4 (а.с.71 т.1).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у цивільній справі №742/1860/18 скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 січня 2019 року та задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з матір`ю (а.с.7, 149-154 т.1).

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у вказаній справі касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року - без змін (а.с.181-186 т.1).

За повідомленням ОСОБА_1 , яке було надіслано на лист позивачки та наданого на підтвердження позову про відібрання дітей, відповідач розуміє відповідальність покладену на нього законом при невиконанні рішення суду і він не має жодного наміру ухилятися від його виконання, проте виконати рішення суду про визначення місця проживання дітей фактично позбавлений можливості (а.с.8, 109 т.1).

Згідно копії повідомлення заступника начальника Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного ТУЮ у Чернігівській області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 25 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 на виконання рішення до виконавчої служби подано виконавчий лист №2/742/11/19, виданий 03 квітня 2019 року, про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , боржник - ОСОБА_1 , однак, оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення, керуючись п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ було повернуто без прийняття до виконання (а.с.9).

Виконавчим комітетом Прилуцької міської ради Чернігівської області від 15 липня 2019 року надано Висновок органу опіки та піклування згідно якого, враховуючи інтереси дітей, зважаючи на рівність прав та обов`язків матері та батька щодо дітей, орган опіки та піклування не вважає можливим надати висновок про доцільність відібрання дітей (а.с.178 т.1), а 15 серпня 2019 року надано висновок про доцільність відібрання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від обох батьків - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - до моменту остаточного врегулювання питання участі обох батьків у вихованні дітей (а.с.198, 199-200, 201-202, 208-209 т.1).

ОСОБА_1 працює головним лікарем Прилуцької міської стоматологічної поліклініки, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.72-74 т.1) та копіями витягів з розпорядження Прилуцької міської ради Чернігівської області (а.с.75, 76, 77, 78 т.1).

Також матеріали справи містять копію характеристики ОСОБА_1 (а.с.79 т.1), копію довідки про відвідування ОСОБА_4 занять з підготовки до школи (а.с.80 т.1), копію виписки з медичної картки ОСОБА_4 (а.с.81 т.1), копії фотокарток (а.с.82-93 т.1), копію висновку Прилуцького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді про стан виконання батьківських обов`язків, задоволення потреб дітей та їх психологічний стан (а.с.94, 95, 96 т.1), копію висновку за результатами психологічного обстеження на звернення ОСОБА_1 наданого Центром психологічної експертизи та психодіагностики (а.с.97-107 т.1).

Згідно з положеннями частин сьомої, восьмої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Також згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дітей дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Апеляційний суд констатує, що рішенням суду вже визначено місце проживання дітей з матір`ю.

Відповідно до п.2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено рішення, що підлягають примусовому виконанню, зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Стаття 4 вказаного закону містить вимоги до виконавчого документа. У виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»).

В той же час, згідно п.7 ч.4 ст.4 даного Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Слід зазначити, що стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначаються заходи примусового виконання рішень, не містить положень щодо визначення місця проживання дитини. Також не містить норм щодо виконання рішень про визначення місця проживання дитини і розділ VIIІ щодо виконання рішень немайнового характеру. В той же час питанню відібрання дитини присвячена ціла стаття в даному Законі. Так, згідно ст.64 під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

Апеляційний суд вважає, що саме відповідачем мають бути доведені обставини, що проживання дітей з матір`ю створюватиме загрозу їх життю та здоров`ю або негативно впливатиме на їх розвиток, адже їх місце проживання з ОСОБА_2 на даний час визначене судовим рішенням і те, що діти до цього часу продовжують проживати у відповідача, не вказує на ту обставину, що при розгляді даної справи позивачка має доводити підстави для відібрання дітей, а вказує на прогалину в законодавстві щодо примусового виконання даної категорії рішень. Більш того, сам відповідач у листі ОСОБА_2 зазначає, що на даний час йому не зрозуміло, яким чином він має виконати рішення суду (а.с.8 т.1).

Підстав, які б перешкоджали поверненню дітей матері не встановлено. В той же час, небажання ОСОБА_1 добровільно виконувати рішення суду щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав ОСОБА_2 в порядку, визначеному статтею 162 СК України, що відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

При цьому апеляційний суд бере до уваги, що на даний час старшому сину сторін вже виповнилося 14 років і він сам вправі обирати місце свого проживання та дана обставина може призвести до розлучення братів, проте рішення суду про визначення місця проживання та про відібрання дітей було ухвалено судом ще до того часу, як ОСОБА_3 виповнилося 14 років та апеляційний суд в даному випадку не переглядає рішення про визначення місця проживання дітей. Проте зауважує, що найбільшим порушенням прав дітей є їх розлучення з матір`ю.

Дослідивши всі надані сторонами докази, в тому числі оглянувши відео надані сторонами апеляційному суду, встановлено, що відповідач не вчинив жодних дій для того, щоб виконати рішення суду про проживання дітей з матір`ю, не переконав дітей, що вони жили з ним та на даний час мають пожити з мамою, не запевнив, що у нього не зміниться відношення до дітей у разі, якщо вони підуть з мамою, не привив їм думки, що мама є найріднішою людиною, та навпаки всіляко перешкоджає спілкуванню дітей з мамою та виконанню державним виконавцем рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що він не змінював місце проживання дітей, не утримує дітей умисно, що могло б бути підставою для відібрання дітей на підставі ст.162 СК України, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки ч.1 ст.162 СК України покликана захистити права того з батьків з ким визначено місце проживання дітей, та враховуючи, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року визначено місця проживання дітей з матір`ю, дана постанова залишена без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року, тобто, фактично, місце проживання дітей сторін з 03 квітня 2019 року визначене саме з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , оскільки на даний час позивачка проживає саме за цією адресою, однак чинне законодавство не містить приписів щодо примусового виконання не зобов`язального рішення суду, тому судом першої інстанції правомірно задоволено позов ОСОБА_2 про відібрання дітей.

Доводи ОСОБА_1 , що протягом більше двох років діти проживають разом з ним і він не чинив перешкод у спілкуванні дітей з матір`ю, не перешкоджає забрати дітей із школи, проте позивач позбавлена можливості це зробити і не може виконати рішення не з підстав відмови органів державної виконавчої служби у виконанні рішення суду, не з підстав вчинення відповідачем перешкод, а з тих підстав, що діти самі відмовляються проживати разом з матір`ю, є надуманими та не приймаються апеляційним судом до уваги. Апеляційний суд звертає увагу сторони відповідача, що в даному випадку не переглядається рішення суду про визначення місця проживання дітей, а вирішується питання про законну можливість матері повернути дітей за визначеним судом місцем їх проживання.

При цьому необхідно зазначити, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін, про що нагадує ЄСПЛ в справі «Жовнер проти України», заява № 56848/00, рішення від 29 червня 2004 року ( також див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby c. Grece) від 19 березня 1997 року; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Bourdov c. Russie), від 07 травня 2002 року; рішення у справі «Ясіун`єне проти Литви» (Jasiuniene c. Lituanie), від 06 березня 2003 року; рішення по справі "Руйану проти Румунії» (Ruianu c. Roumanie), від 17 червня 2003 року).

Доводи апеляційної скарги, що позивачка заперечувала проти заслуховування в судовому засіданні думки Нікити, також не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, адже дані обставини вже були предметом дослідження судом першої, апеляційної та касаційної інстанцій при розгляді справи про визначення місця проживання дітей з матір`ю та додаткового вивчення при розгляді справи про відібрання дітей не потребують.

Доводи апеляційної скарги, що державний виконавець в присутності позивачки, органу опіки і піклування та двох понятих не змогла виконати рішення суду за відсутності будь-яких перешкод з його боку, проте зобов`язує виконати рішення суду протягом 10 днів і накладає на нього штраф та зауважує, що ухвалюючи рішення про відібрання дітей, суд не врахував інтереси самих дітей, не врахував які психологічні наслідки можуть настати для дітей у разі їх примусового відібрання без їх на те згоди, тобто всупереч їх інтересам, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання відповідача на психологічні наслідки для дітей при примусовому їх відібранні є маніпулюванням поняттями з боку відповідача, адже на даний час, враховуючи такий тривалий конфлікт між сторонами (розлучилися в листопаді 2017 року згідно заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду, а позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей подано в червні 2018 року), підстави, з яких виходив суд при розгляді справи про визначення місця проживання дітей з матір`ю, наявність спорів і суперечок між батьками, вбачається що діти протягом всього цього часу живуть у стані психологічного напруження, а не гармонійного розвитку, а відповідач лише погіршує ситуацію, не сприяє виконанню судового рішення, оскільки не переконує дітей, що вони жили з ним та мають пожити з мамою, що у нього не зміниться відношення до них та не припиниться їх спілкування, якщо вони житимуть з мамою, не прививає їм думки, що мама є найріднішою людиною та також їх любить.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі.

Заперечення позивачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд встановив, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що ухвалою судді Чернігівського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року було зупинено виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року, виконання рішення суду першої інстанції слід поновити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Відновити негайне виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 02 вересня 2019 року у справі №742/1593/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дітей.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст постанови виготовлено 16 грудня 2019 року.

Головуючий: Судді: