Єд.унік. № 243/9305/19
Провадження № 2/243/2853/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 грудня 2019 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Каліух К.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи Долганюк Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі № 4 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Сектора опіки та піклування Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Державної міграційної служби в особі Центрального районного відділу Державної міграційної служби України в Миколаївській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Сектора опіки та піклування Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Державної міграційної служби в особі Центрального районного відділу Державної міграційної служби України в Миколаївській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька, яка мотивована тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням від 15.05.2012 року Центрально-Міського районного суду м. Горлівка. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу мешкає із позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що вона матеріально утримує доньку, належним чином піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач не приділяє вихованню, розвитку та спілкуванню з дитиною свого часу, матеріальної допомоги не надає. У 2015 році у зв`язку із збройним конфліктом у м. Горлівка позивач разом із дитиною вимушені були покинути місце проживання та переїхати до м. Миколаєва. На даний час у позивача виникла проблема в отриманні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. У 2014 році відповідачем було надано нотаріально посвідчену заяву про згоду на тимчасовий виїзд доньки, проте строк дії даної заяви закінчився у 2015 році. Вказує, що у м. Горлівка залишилася проживати мати позивача та бабуся доньки - ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка хворіє та за станом здоров`я не може виїхати. Позивач повинна разом із донькою провідувати свою мати з метою піклування та спілкування дитини з бабусею, що є важливим, оскільки дитина дуже її любить та нудьгує за бабусею. Крім того, позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Оскільки ОСОБА_1 не може залишити доньку їй потрібен дозвіл на виїзд дитини, проте зв`язку між нею та відповідачем не було з самого народження ОСОБА_4 , а вже після переїзду з м. Горлівка будь-який зв`язок з відповідачем втрачено та місце його перебування

невідоме. У зв`язку із тим, що поштовий зв`язок із м. Горлівка втрачено, написати листа на останню відому позивачу адресу реєстрації відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон є неможливим. Тому на теперішній час відповідач не має змоги надати нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини. На підставі чого просить суд надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України без згоди батька ОСОБА_3 ; надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон України та виїзд на територію України без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_3 до -тимчасово непідконтрольну (окуповану) територію України Донецької, Луганської областей без обмеження часу перебування з дня набрання рішенням суду законної сили до 07.12.2026 року, тобто до досягнення шістнадцятирічного віку; - Грузії, Республіки Вірменія, Туреччини, Єгипту, до всіх держав Європейського Союзу з метою туризму і відпочинку, терміном перебування не більше 90 днів щороку, з дня набрання рішенням суду законної сили до 07.12.2026 року, тобто до досягнення шістнадцятирічного віку; - Російської Федерації та Автономної Республіки Крим для відвідування родичів та туризму і відпочинку, терміном перебування не більше 90 днів щороку, з дня набрання рішенням суду законної сили до 07.12.2026 року, тобто до досягнення шістнадцятирічного віку.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що необхідність в отриманні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька виникла у зв`язку із тим, що на пункті пропуску у м. Горлівка позивача із дитиною не пропустили, оскільки в неї був відсутній даний дозвіл. Додатково зазначила, що позивач із відповідачем зв`язок не підтримують, через що отримати такий дозвіл безпосередньо від батька дитини позивач не має можливості.

Представник Державної міграційної служби в особі Центрального районного відділу Державної міграційної служби України в Миколаївській області Долганюк Ю.Ю. у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Згідно відзиву заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Оскільки позивачем не визначено конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній дитини, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон України без згоди батька, до досягнення нею 18 років, що не відповідає вимогам діючого законодавства України. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини. Крім того, до компетенції ДМС та його територіальних органів та підрозділів належить лише оформлення та видача закордонного паспорта, а встановлення обмежень та здійснення контролю щодо виїзду будь-яких осіб з території України відноситься до компетенції Державної прикордонної служби України. Також зазначила, що позовні вимоги щодо надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України без згоди батька є необґрунтованими, оскільки дозвіл другого з батьків для виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон дитині, яка не досягла вісімнадцятирічного віку не потрібен. Крім того вказала, що ОСОБА_1 не зверталася до територіальних підрозділів УДМС в Миколаївській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон у зв`язку із чим відсутній предмет спору (а.с.38-42).

Представник Сектора опіки та піклування Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про дату, час та місце розгляду справ був повідомлений належним чином, до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підлягають задоволенню, проте вказані терміни перебування дитини за кордоном мають бути приведені у відповідність до існуючих правових норм. Розгляд справи просив проводити без його участі (а.с.73).

Згідно ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Втім, відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.

Вислухавши позивача, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 29.12.2010 року, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 та її батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.9).

Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 09.08.2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше законодавчо встановленого мінімуму, починаючи з 21.06.2011 року до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 15.05.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.8).

Згідно заяви ОСОБА_3 від 08.07.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Кінащук М.А., відповідач надав згоду на тимчасовий виїзд із держави Україна в АР Крим та Російську Федерацію та зворотно, у період з 10.07.2014 року по 10.07.2015 року малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 07.06.2007 року, виданого Центрально-Міським РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5).

Як слідує з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1145 від 22.08.2017 року, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_3 (а.с.7).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1145 від 22.08.2017 року, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_4 є адреса: АДРЕСА_3 (а.с.10).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне

обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Дійсно, за правилами п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правові відносини, що виникають у державі.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, зазначаючи у позовній заяві територію, до якої позивач має намір отримати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини, а саме тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей, Грузію, Республіку Вірменія, Туреччину, Єгипет, всі держави Європейського Союзу, Російську Федерацію та АР Крим, термін та мету перебування дитини за кордоном України, ОСОБА_1 не вказала адреси, за якою буде перебувати дитина у разі надання судом дозволу.

Більш того, вимога позивача надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її супроводі до тимчасово окупованих територій України та АР Крим, Російської Федерації, країн Європейського Союзу, та інших, що зазначені у позові, до досягнення ОСОБА_4 шістнадцятирічного віку без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , тобто надання дозволу на багаторазові

тимчасові виїзди неповнолітньої дитини фактично на 7 років без чіткого зазначення періоду поїздки та строків повернення доньки до території України є необґрунтованою.

В матеріалах справи також відсутні будь-які докази прямування ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_4 до тимчасово окупованих територій України та АР Крим, Грузії, Республіки Вірменія, Туреччини, Єгипту, держав Європейського Союзу.

До того ж суду не було надано доказів, що ОСОБА_1 має намір повернути дитину на територію України.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта, службового паспорта, проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків, та у його супроводі.

Згідно п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року № 1001), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.

На підставі вищевикладеного та з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Крім того, позовна вимога щодо надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_4 за кордон без згоди батька ОСОБА_3 , є такою, що заявлена передчасно, оскільки оформлення таких документів для тимчасового виїзду дитини за кордон відбувається на підставі рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Отже, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 141, 153, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 89, 259, 264-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Сектора опіки та піклування Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Державної міграційної служби в особі Центрального районного відділу Державної міграційної служби України в Миколаївській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст заочного рішення виготовлено 11 грудня 2019 року.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду В.І.Старовецький