ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 628/1608/18-ц

провадження 22ц/818/5876/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року в складі судді Клімової С.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним та визнання недійсною заяву позичальника.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2018 року до нього до дому приїхав ОСОБА_3 і запропонував встановити вікна на суму 11 954,00 грн. Про те, як він буде сплачувати цю суму, якої у нього не було, відповідач не сказав. Не дивлячись на це, він підписав договір FC 806, не читаючи його та не розуміючи його значення в майбутньому.

За умовами договору ОСОБА_3 зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність «ПВХ» конструкцій, а він в свою чергу - оплатити та прийняти готові вироби.

Зазначив, що як потім йому стало відомо, він підписав також заяву позичальника про отримання кредиту в розмірі 11 188,32 грн, а орієнтовна загальна вартість кредиту становить 27 320,74 грн. Зміст даної заяви та інших документів йому не повідомлявся, він на умови кредитування не погоджувався, наміру взяття кредиту у нього не було. Вважав, що його ввели в оману.

Вказав, що він є психічно хворою людиною, в момент підписання договорів не розумів значення своїх дій.

Просив визнати договір FC 806, укладений між ним та ОСОБА_3 13 березня 2018 року недійсним; визнати заяву позичальника ABH0RG832 укладену 13 березня 2018 року недійсною.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав доводи позовної заяви. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він не отримав ані кредитних коштів, ані вікон; що грошові кошти були перераховані банком на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ; що договори підписані, однак це не означає, що він їх підписав, повністю розуміючи зміст; він їх взагалі не читав; що він є психічно хворою людиною, в момент підписання договорів не розумів значення своїх дій.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не довів, що договір та заява укладені ним під впливом обману, під час підписання яких він не розумів значення своїх дій.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 березня 2018 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір, індивідуальний номер заказу FC 806, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи щодо виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Вартість виробів становить 11 954,00 грн, яку замовник зобов`язується сплатити. Після сплати вартості виробів виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 21 робочого дня.

В пункті 3.12 договору сторони погодили, що договір набуває чинності і вважається дійсним за наявності печатки (а.с.4).

За рахунком-фактурою за № 9 від 13 березня 2018 року ОСОБА_1 повинен сплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 за вікна 11 954,00 грн (а.с.45).

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Згідно з частиною четвертою цієї статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (стаття 207 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Главою 61 ЦК України передбачено загальні положення підряду. Зокрема, частиною 1 статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Встановивши, що при укладенні договору № FC 806 від 13 березня 2018 року ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_3 досягли згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчить проставлений позивачем на договорі особистий підпис, його укладення не суперечить вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про його дійсність та безпідставність позову ОСОБА_1 .

Як із змісту частини 2 статті 849 ЦК України, так і із змісту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Проте, доказів того, що ОСОБА_1 з березня 2018 року по день звернення до суду звертався до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо відмови від цього договору, і йому було в цьому відмовлено, матеріали справи не містять. Не надав до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 і доказів невиконання цього договору.

13 березня 2018 року ОСОБА_1 підписав заяву позичальника ABH0RG832 Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», відповідно до умов якої йому надано кредит у розмірі 11 188,32 грн зі строком з 13 березня 2018 року по 12 березня 2021 року, відсоткова ставка 0,12% річних. Щомісячний платіж у сумі 758,90 грн, період сплати з 15 по 20 число кожного місяця. Кредит надається позичальнику на оплату/часткову оплату товару згідно з переліком шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 . Предметом застави є вікна, вартість предмету застави 11 954,00 грн.

Відповідно до пункту 11 цієї заяви сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутніх послуг зазначена в довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною цієї заяви. Платежі з повернення кредиту, сплата відсотків за його використання та інших платежів за цією заявою здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах, в порядку та умовах, що зазначені в заяві та відповідно до графіку платежів, який є невід`ємним додатком до цієї заяви. Максимальний розмір вимоги (абсолютне значення подорожчання кредиту), яка забезпечується предметом застави, складає 27 320,74 грн.

Згідно пункту 13 цієї заяви своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в Публічному акціонерному товаристві «Акцент-Банк».

Пунктом 15 цієї заяви передбачено, що ОСОБА_1 згоден, що ця заява разом із запропонованими банком Умовами та Правилами, що розміщені на сайті банку, Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с.15).

Із додатку № 1 до договору № 806 від 13 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 ще раз підтвердив, що йому у повній мірі надана інформація про товар, умови оплати та доставки, а також у повному обсязі надана інформація про умови кредитування, про відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний (а.с.3).

Листом - зобов`язанням від 13 березня 2018 року за вихідним номером № 014832 Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» повідомляє про те, що прийнято рішення про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 в сумі 10 758,00 грн (а.с.9).

З паспортом банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування «А-Банку» та сукупну вартість споживчого кредиту та графіком погашення кредиту ОСОБА_1 був ознайомлений, що підтверджується його підписом (а. с.11, 13-14).

Меморіальним ордером № BLFZ0IDC91 від 13 березня 2018 року ОСОБА_1 сплатив через Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» на рахунок одержувача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти у сумі 10 758,00 грн відповідно до рахунку-фактури за № 9 від 13 березня 2018 року (а. с.46).

Умови надання кредиту передбачені главою 71 ЦК України.

Зокрема, частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1084, частина 1 статті 1049 ЦК України).

Надання споживчих кредитів не повинно суперечити вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, умови договору повинні бути справедливими, не суперечити принципу добросовісності (частини 1,2 статті 18 цього Закону).

Матеріали справи свідчать про те, що умови кредитного договору ABH0RG832, який складається з заяви позичальника, паспорту банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, графіку погашення кредиту є справедливими, елементів нечесної підприємницької практики в собі не містять. Порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, які передують укладенню договору, споживачеві були відомі, що підтверджуються його підписом, тому посилання ОСОБА_1 на те, що укладений між ним та банком договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів») є безпідставними.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що при укладанні договору на організацію роботи щодо виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій, і кредитного договору, його ввели в оману, судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання договору на організацію роботи щодо виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій, кредитного договору недійсними з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини першої статті 81 ЦПК України року зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Встановлено, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання договорів недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Із змісту оспорюваних договорів вбачається, що вони підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо його умов. Під час укладення кредитного договору банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.

У порушення вимог статті 81 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочинів, встановленої статтею 204 ЦК України позивач не надав.

Отже, встановлені обставини не дають підстав вважати, що дії виконавця та банку при укладенні оспорюваних договорів суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку виконавця, банку, який був спрямований на введення споживача в оману. Досудове слідство за заявою ОСОБА_1 , на яке посилався ОСОБА_1 , не закінчено, нікому із учасників справи не пред`явлено підозру, обвинувальний вирок щодо учасників справи, яких зазначив ОСОБА_1 , відсутній.

З огляду на викладене, правильними є висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем несправедливості умов спірних договорів, введення його в оману та ведення відповідачами нечесної підприємницької практики.

Встановивши, що спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди щодо усіх їхніх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірних договорів недійсними, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення його в оману стосовно потреби у послугах. Текст підписаних сторонами договорів свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов. Щодо кредитного договору позичальник був ознайомлений з умовами кредиту, у тому числі, вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартість та предмети супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство.

Таким чином, визнавати оспорювані ОСОБА_1 договори з підстав порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів», а також під впливом обману підстав немає.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 також посилався на те, що він є психічно хворою людиною і в момент підписання договорів не розумів значення своїх дій. Однак, належних та допустимих доказів (зокрема, відповідної судової експертизи) того, що в момент підписання договорів ОСОБА_1 не розумів значення своїх дій, матеріали справи не містять. Пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності; довідка до акту огляду МСЕК, серія 12 ААА № 694580, виданої ОСОБА_1 , з якої вбачається, що він є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням; інвалідність встановлена на строк до 01 грудня 2019 року; довідка лікаря - психіатра поліклініки Куп`янської міської лікарні Харківської області Літвінова В.М. від 21 березня 2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на консультативному обліку у лікаря - психіатра з 05 січня 2015 року з діагнозом: розлад особистості та поведінки внаслідок захворювання головного мозку не є доказами того, що ОСОБА_1 при підписанні договорів не розумів значення своїх дій.

Клопотань, пов`язаних із призначенням відповідної експертизи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не заявляв.

В оцінці спірних цивільних відносин та встановлених судами обставин колегія суддів виходить з того, що доводи позову в цілому не містять підстав для визнання правочинів недійсними. Враховуючи, що підставою визнання договорів недійсними є укладання договорів обманним шляхом та того, що позивач є психічно хворою людиною, в момент підписання договорів не розумів значення своїх дій, які спростовані за наслідками перевірки судом апеляційної інстанції законності ухваленого судом першої інстанції рішення, інших підстав визнання договорів недійсними позивачем не наведено, у зв`язку з чим такий позов задоволенню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а апелянт звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.