АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/167/19Головуючий по 1 інстанції - Середа Л.В.
Категорія: 39 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач - ОСОБА_4;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Середи Л.В. у залі Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області № 5 22.11. 2018 року о 14 год. 50 хв., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, - :

в с т а н о в и в :

22.01.2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог зазначає, що батьки позивача по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали шлюб 12.11.1987 року. За час перебування у шлюбі подружжя придбало за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу двохкімнатну квартиру № АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло все належне йому за життя майно, в тому числі і 1/2 частина вказаної вище квартири, вважає позивач.

Позивач ОСОБА_3 наполягає, що після смерті його батька, він та його мати - ОСОБА_6 вступили в управління та володіння належною померлому часткою квартири і належними йому предметами звичайної домашньої обстановки та вжитку, так як весь цей час відкрито користувалися вказаним майном, оскільки продовжували фактично проживати у вказаній квартирі. Таким чином, позивач вважає, що він та його мати прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача, ОСОБА_6, яка, як і позивач, своїх спадкових прав на вказану частку квартири не оформила. З метою належного оформлення своїх спадкових прав після смерті свого батька ОСОБА_5 позивач звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори відмовив позивачу ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_5 у зв'язку із відсутністю відповідних правовстановлюючих документів, які посвідчують право за померлим на вказану частку квартири.

Тому позивач звернувся в суд із вказаним позовом і просив визнати за ним в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, право власності на 1/4 частину вказаної вище квартири.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 - задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. у порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 оскаржила рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 посилається на незаконність даного рішення, яке вона вважає полягає у тому, що об`єкт спадкування, а саме квартира, придбала її матір'ю ОСОБА_6 07 серпня 1992 року на підставі договору купівлі-продажу в період шлюбу з ОСОБА_5 визнана спільною сумісною власністю подружжя, після смерті подружжя (обох), що суперечить вимогам ст. 3,27-31 ЦПК України (в редакції від 2004 року) та аналогічним ст.ст. 4,46-47 ЦПК України (в редакції 2017 року). ОСОБА_4 вказує, що саме вони за життя, а не спадкоємці, або за згодою другого з подружжя, що був живим, могли визначити частки померлого у спільній сумісній власності подружжя. Також скаржник зазначає, що тільки за їх участі, або одного з них могли бути з`ясовані джерело і час придбання спірної квартири, що є обов`язковими вимогами Закону та роз`яснень Пленуму ВСУ № 11 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю» від 21.12.2007 року. Суд вказані вимоги закону не виконав, а виходив лише з презумпції права спільної сумісної власності подружжя, яка може бути спростована або підтверджена лише одним із подружжя за життя, тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку, задовольнивши вимоги позивача.

ОСОБА_4 просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року про визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на спадкове майно після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_5 в розмірі 1/ 4 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 як незаконне і винести нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно після смерті його батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/ 4 частину квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

21.01.2019 року на адресу апеляційного суду Черкаської області від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві ОСОБА_3 вказує, що він категорично заперечує проти змісту, викладених обставин, обґрунтувань та вимог ОСОБА_4 в апеляційній скарзі. ОСОБА_3 посилається на те, що доводи скаржника прямо суперечать нормам чинного законодавства України та преюдиційній практиці Верховного Суду, які зводяться до того, що у разі смерті співвласника майна, що вважався об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлене договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду та для оформлення права на спадщину Закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. За таких обставин, позивач ОСОБА_3 вважає, що, вирішуючи спір по суті, Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області врахував, що для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки квартири, яка знаходилась у спільній сумісній власності спадкодавця та його дружини, закон не вимагає визначення часток за кожним із них у судовому порядку. ОСОБА_3 відзначає, що при вирішенні справи і ухваленні оскаржуваного рішення від 22.11.2018 року суд повно з`ясував обставини, що мали істотне значення для справи, висновки суду відповідають реальним обставинам справи, доведеними є обставини, які суд вважав встановленими, судом не були допущені порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, були враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, а отже рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.11.2018 року є законним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

У відзиві ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.11.2018 року у справі № 695/146/18-ц- без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Дана справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у загальному порядку з викликом сторін у судове засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача, яка з'явилася в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, та визнаючи за позивачем в порядку спадкування після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, право власності на 1/ 4 частину квартири за адресою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, вказавши, що відповідач ОСОБА_4 визнала факт користування позивача спадковим майном, який проживав з батьками та день смерті його батька, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача, взявши до уваги, що після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач ОСОБА_3 та його мати - ОСОБА_6 вступили в управління та володіння спадковим майном, тому відповідно спадщина була прийнята ними в рівних частках. Таким чином, позивач ОСОБА_3 та його мати - ОСОБА_6 фактично прийняли спадщину та успадкували 1/ 2 частину квартири, яка належала ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, і має бути розподілена між спадкоємцями в рівних частках, тобто по 1/ 4 частині квартири кожному.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 12.11.1987 року уклали шлюб, що підтверджується відповідним актовим записом № 243, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_6, що вказано у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.11.1987 року (а.с.7).

Згідно даних договору купівлі-продажу квартири від 07.08.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської нотаріальної контори Черкаської області Сахно В.І., зареєстрованого в реєстрі № 3886, ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7-8).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 в період перебування у шлюбі із ОСОБА_5 придбала спірну квартиру, що підтверджується вище зазначеними доказами, та не спростовано відповідачем по справі.

Із матеріалів справи вбачається згідно із даних свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_2 від 02.09.1997 року) ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено актовий запис № 5063. Після його смерті відкрилась спадщина на все майно, яке йому належало на день смерті.

Апеляційний суд вважає, що, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно керуватися нормами КпШС України в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин та нормами ЦК УРСР, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року вказано, якщо спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, то застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Судом встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася в 1997 році, а тому до виниклих відносин слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

Квартира була придбана подружжям у 1992 році, спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 тому правовідносини щодо визначення статусу вказаного майна регулюються правовими нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України та ЦК УРСР 1963 року.

Таким чином, при розгляді справи суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку доказам у справі, вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, тому безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги відповідача щодо невірного застосування норм матеріального права, тому апеляційний суд вважає, що дані доводи не підлягають задоволенню, оскільки висновки суду першої інстанції спростовують доводи скаржника відносно порушення норм матеріального права.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 КпШС України встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За змістом ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар, або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

У відповідності до ст. 28 КпШс України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках, суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сімейним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, придбала спірну квартиру, оформивши право власності на це нерухоме майно лише на себе, проте незалежно від цього, за нормами КпШС, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що батьки позивача шлюбний договір (шлюбний контракт) не укладали, будь-яка інша домовленість між ними про визначення інших часток, ніж рівних, у праві спільної сумісної власності подружжя не була досягнута.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, приймаючи до уваги рівність часток подружжя, що після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло все належне йому за життя майно, в тому числі 1 / 2 частина вказаної квартири.

Нормами ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно із ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 17.12.1985 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3, а його батьками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка в подальшому, як встановлено судом вище, змінила своє прізвище на ОСОБА_6 (а.с.7). На момент смерті батька та відкриття спадщини позивач ОСОБА_3 був неповнолітнім.

Згідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 29.06.2017 року вбачається, що мати позивача - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі є сином померлого ОСОБА_5 та відповідно є спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, оскільки проживав з батьками у квартирі, яка входить до спадкового майна.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що судом першої інстанції встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 визнала факт безпосереднього проживання позивача ОСОБА_3 у спірній квартирі, як на час смерті його батька, так і в подальшому та фактичне користування квартирою.

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справі, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Крім того, у матеріалах справи наявна довідка від 24.05.2017 року, видана ОСОБА_4, в якій зазначено, що у будинку за адресою АДРЕСА_1, її мати - ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала по даній адресі до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. На день смерті ОСОБА_6 в квартирі були та залишаються зареєстрованими син, ОСОБА_3 та онук ОСОБА_9.

Із даних копії спадкової справи, наданої Золотоніською міською державною нотаріальною конторою Черкаської області від 05.02.2018 року № 70/01-16 вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадкового майна після смерті свого батька та видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом.

Постановою Золотоніської міської державної нотаріальної контори Черкаської області від 19.01.2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено позивачу ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку у праві власності квартири АДРЕСА_1, оскільки право власності на вище вказану квартиру не було зареєстроване за померлим.

Згідно загальних принципів законодавства, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_4 визнала факт користування спадковим майном, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_5 за життя належала на праві власності 1/ 2 частина квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку, про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька, на підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після його смерті, хоча належним чином свої спадкові права не оформив, та продовжує фактично користуватися спадковим майном.

За таких обставин, суд першої інстанції мав всі підстави для задоволення позовних вимог позивач ОСОБА_3 та визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності на 1/ 4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги, що кошти на придбання квартири були особистими чи отриманими в дар лише матері сторін, ОСОБА_6 не можуть бути взяті до уваги, оскільки не знаходять свого відображення в матеріалах справи, а також відсутні будь - які докази, які б підтверджували даний факт, оскільки відповідач не надала відповідних належних та допустимих доказів. Крім того, дані доводи суперечать нормам ст. 22 КпШС України, в якій чітко зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції .

Інші доводи апеляційної скарги, наведені ОСОБА_4 не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

Керуючись ст.ст. 258, 367, 368, 374,375 , 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Карпенко О.В.

Фетісова Т.Л.

Повний текст постанови виготовлений 30 січня 2019 року.