ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, про визнання покупцем, визнання права власності на квартиру, витребування квартири, -

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, визнання покупцем, визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказав, що у 2012 році його батьки вирішили придбати йому квартиру. Позивач працював у ТОВ «Ісконсофт», мав заробіток близько 5000 грн., батьки мали заощадження 150 тисяч гривень, частина яких була на депозитних рахунках батьків. Позивач вирішив придбати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Для придбання квартири не вистачало 200 000 грн., які вирішили взяти у кредит. ОСОБА_3 дав власниці квартири ОСОБА_5 аванс за квартиру у сумі 12000 грн., що еквівалентно 1500 доларів США, про що був укладений договір в агенції нерухомості «Світлиця». За послуги агенції нерухомості позивач також сплатив 16100 грн. Оскільки банком було відмовлено у видачі кредиту позивачу та його батькові, кредит на себе погодилася взяти ОСОБА_1, на яку було погоджено оформити квартиру. При цьому, сторони домовилися, що після того як позивач сплатить кредит, відповідач переоформить документи на квартиру на нього. 27 листопада 2012 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір з ПАТ «Укргазбанк», за яким їй надали кредит в сумі 200 000 грн. на придбання двокімнатної квартири № 70 житловою площею 28,7 кв.м., загальною площею 50,0 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1. Одночасно на її ім'я був оформлений договір іпотеки від 27.11.2012 року, згідно якого банком в іпотеку була прийнята нерухомість, а саме вищезазначена квартира. В той же день 27.11.2012 року був укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, згідно якого була придбана для позивача вищеназвана квартира. Не маючи можливості бути стороною договору купівлі-продажу, а саме покупцем, позивач особисто передав ОСОБА_5 кошти в сумі 150 000 грн., а 200 000 грн. були зняті з поточного рахунку позичальника ОСОБА_1, на який були зараховані кредитні кошти і у приміщенні ПАТ «Укргазбанк» були позивачем передані продавцю. При оформленні іпотечного договору також усі виплати сплатив позивач: страхові виплати, комісійні за відкриття позичкового рахунку, за послуги нотаріуса та інші. Починаючи з грудня 2012 року, позивач щомісячно сплачував кредит, усі 25 квитанцій про погашення кредиту виписані на його ім'я. Кредит був оформлений на 15 років, але позивач виплатив його за рік. Крім основної роботи у ТОВ «Ісконсофт», а потім у ТОВ «БМФН», де він працював керівником відділу та отримував близько 5000 грн., він у 2013 році мав інші доходи - був зареєстрований як фізична особа-підприємець, і у 2013 році отримав дохід у сумі 67177 грн. 01 березня 2013 році позивач був зареєстрований у спірній квартирі, крім нього у квартирі ніхто не зареєстрований. З грудня 2014 року по вересень 2015 року позивач та відповідачка ОСОБА_1 разом проживали у спірній квартирі. Після того, як їх стосунки припинилися позивач запропонував відповідачці добровільно переоформити документи на квартиру на його ім'я у нотаріуса, але вона відмовилась, продовжує проживати у квартирі, не бажає виселитися, стала погрожувати, що виселить позивача з квартири, адже документи оформлені на її ім'я.

В подальшому позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 20.10.2015 року подарувала квартиру своєму батьку ОСОБА_2 Цей договір вона вчинила тільки для того, щоб запобігти задоволенню позову ОСОБА_3 Цей правочин є фіктивним.

З урахуванням викладеного, позивач уточнив позовні вимоги та просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений 27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., реєстр № 536, щодо квартири, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, житловий АДРЕСА_1, частково удаваним в частині покупця. Визнати ОСОБА_3 покупцем вказаної квартири замість ОСОБА_1. Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати вказану квартиру від ОСОБА_2

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений 27 листопада 2012 року у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініча С.А., реєстр № 536, щодо квартири, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, житловий АДРЕСА_1, частково удаваним в частині покупця. Визнано ОСОБА_3 покупцем вказаної квартири замість ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Витребувано у ОСОБА_2 належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою, в якій посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Так, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання спірного правочину удаваним в частині покупця, оскільки відповідних доказів зазначених обставин позивачем не надано. ОСОБА_3 не довів наміру відповідача купувати спірну квартиру на його користь. Крім того, апелянти зауважили, що, заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири частково удаваним, позивачем не залучено до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_5, яка є продавцем квартири згідно договору. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що позивачем не надано доказів фіктивності договору дарування спірної квартири, укладеного між відповідачами.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 27 листопада 2012 року між ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір № 189/03/47-2012/3, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000 гривень на придбання житлової нерухомості - двокімнатна квартира № 70 житловою площею 28,7 кв.м., загальною площею 50,0 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1. (том 1 а.с. 13-18).

Згідно договору поруки № 189/03/47-2012/3п від 27 листопада 2012 року, поручителем за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов'язань за вказаним кредитним договором, виступила ОСОБА_8 (том 1 а.с. 209-210).

Також в забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 (іпотекодавець) 27.11.2012 року був укладений Договір іпотеки № 189/03/47-2012/3з, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна квартира № 70 житловою площею 28,7 кв.м., загальною площею 50,0 кв.м., яка знаходиться у АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 листопада 2012 року Кулінічем С.А., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу по реєстру № 536 (том 1, а.с. 216-218).

27 листопада 2012 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 10). Вказаний договір посвідчений 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., реєстровий № 536.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що фактично покупцем квартири є він, кредит на купівлю квартири за вищевказаною адресою отримав він, кошти за квартиру вносив він, погашення кредиту також здійснював він самостійно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з їх доведеності, обгрунтованості та наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦКУкраїни) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з позовом, серед іншого, просив визнати удаваним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27 листопада 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з тих підстав, що кошти на придбання вказаної квартири у сумі 150 000 грн. належали його батькам, а 200 000 грн. кредиту сплатив банку він.

Так, ОСОБА_3 зазначав, що згідно довідки про доходи від 31.10.2012 року, виданої ТОВ «Ісконсофт», він працював на вказаному підприємстві на посаді інженера-програміста та загальна сума доходу за період з травня 2012 року по жовтень 2012 року становила 31350,24 грн. (том 1, а.с. 49). Згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2013 рік, сума доходу складає 41888 грн. (том 1, а.с. 50-51) та 25289,58 грн. (а.с. 52-53).

У квитанціях ПАТ «Укргазбанк» про погашення боргу за кредитним договором № 189/03/47-2012/3 платником є ОСОБА_1 через ОСОБА_3 (том 1, а.с. 36-48). З квитанцій вбачається, що всього сплачена сума на погашення кредиту становить 224 139,87 грн.

Зазначені вище обставини, у розумінні ст.235 ЦК України, не можуть бути доказом удаваності правочину.

Натомість, посилання позивача про те, що він особисто в агенції нерухомості "Світлиця" дав ОСОБА_5 у якості авансу за спірну квартиру свої кошти у сумі 12000 грн., що було еквівалентно 1500 доларів США, матеріалами справи не підтверджені. Крім того, у пункті 5 договору купівлі-продажу квартири зазначено про те, що продаж квартири вчинено за 350 000 грн., які покупець ОСОБА_1 сплатила повністю продавцю ОСОБА_5 при підписанні договору. (т.1 а.с.143) Наведеними обставинами також спростовуються посилання позивача на те, що ним було передано продавцю квартири ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 200 000 грн., зняті з рахунку ОСОБА_1 Також позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати ним за спірну квартиру 150 000 грн., які були зняті з депозитного рахунку його батьків. Натомість, матеріали справи містять докази того, що 10.11.2014 року позивачем було придбано автомобіль за 338540 грн. (т.1 а.с.126)

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що у забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 27.11.2012 року між банком та її матір"ю ОСОБА_8 було укладено договір поруки, що підтверджує намір саме родини Павелко на придбання спірної квартири, так як ні ОСОБА_3, ні його батьки не поручилися за виплату кредиту ОСОБА_1

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не доведено факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в спірному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Так, 27.11.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений 27 листопада 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., реєстровий № 536.

Як встанволено матеріалами справи та не заперечувалося сторонами, право власності за вказаним договором перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_1, що свідчить про спрямованість волі сторін в спірному правочині на встановлення цивільно-правових відносин з купівлі-продажу нерухомого майна, тобто у сторін не було мети приховати інший правочин. Зазначені осбтавини також підтверджуються тим, що згідно пояснень сторін у справі, у спірній квартирі було проведено ремонт та вони у ній проживали. Між сторонами договору ОСОБА_6 та ОСОБА_1 інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином, не настали.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання спірного правочину удаваним в частині покупця, у зв"язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Крім того, апеляційний суд зазначає про те, що законом не передбачено визнання договору удаваним в частині особи покупця.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині покупця, у зв"язку з чим не підлягають задоволенню і його вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру та витребування її від відповідача ОСОБА_2

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2249,51 грн.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, про визнання покупцем, визнання права власності на квартиру, витребування квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2249,51 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко