Провадження № 22-ц/812/244/19
Єдиний унікальний номер судової справи № 489/3590/18
Категорія - 58 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

31 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_2, представника відповідача - Тарасенка К.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2018 року, ухвалене головуючим суддею Рум'янцевою Н.О., вступну та резолютивну частину проголошено того ж дня о 16 годині 34 хвилині у приміщенні цього суду, повний текст рішення складено 17 грудня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС), третя особа - ОСОБА_4, про звільнення майна з-під арешту,

встановила:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Інгульського ВДВС про зняття арешту з усього рухомого та нерухомого майна, що накладений постановою державного виконавця про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №30633547 від 11 лютого 2018 року.

Позивач зазначав, що на виконанні у Інгульському ВДВС перебуває виконавчий лист Центрального районного суду м. Миколаєва № 2ц-1-3058/07 від 28 травня 2007 року про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх його видів доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, починаючи з 05 квітня 2007 року та до повноліття дитини.

З квітня 2007 року по березень 2013 року аліменти відраховувалися з його заробітної плати бухгалтерією на підприємствах, де він працював. Після передачі виконавчого листа з Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області до Інгульського ВДВС дійшли лише квитанції за жовтень - грудень 2012 року та за 2013 рік. У зв'язку з чим Інгульським ВДВС нарахований борг зі сплати аліментів у розмірі 78 702 грн. 25 коп.

Через наявність заборгованості зі сплати аліментів 11 лютого 2018 року постановою державного виконавця був накладений арешт на все його рухоме та нерухоме майно.

Посилався на те, що станом на час звернення до суду із позовною заявою в нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, проте на його заяву до виконавчої служби про зняття арешту йому було відмовлено, що порушує його законні права на розпорядження своїм майном, ОСОБА_2 просив задовольнити позов.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Тарасенко К.В., посилаючись на безпідставність позовних вимог, дотримання чинного законодавства при накладенні арешту на майно боржника у виконавчому провадженні та відсутність забезпечення виконання рішення суду в іншій спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, просив відмовити у задоволенні позову.

-2-

У відповіді на відзив позивач просив його відхилити, посилаючись на безпідставність арешту належного йому майна.

У запереченнях на відповідь представник відповідача посилався на необґрунтованість доводів позивача.

Протокольною ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2018 року залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість зі сплати аліментів позивачем погашена, проте рішення суду є триваючим, протягом декількох років, окрім квартири АДРЕСА_1, у боржника немає іншого майна, офіційно ОСОБА_2 не працює, а у разі припинення сплати аліментів виконання рішення не може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на нерухоме майно позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність його висновків фактичним обставинам справи, зокрема, неврахування судом, що не дивлячись на безробітний статус позивача він щомісячно сплачує аліменти та накладений арешт порушує його право власності на квартиру, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та зняти арешт з усього належного йому рухомого та нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця Інгульського ВДВС від 11 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 30633547.

11 січня 2019 року ОСОБА_2 надав довідку ТзДВ «Миколаївбудмеханізація» за змістом якої він працює на підприємстві з 10 січня 2019 року підсобним робітником будівельно-монтажної дільниці (а.с.87).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Тарасенко К.В., посилаючись на аналогічні з відзивом на позовну заяву обставини, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

18 січня 2019 року ОСОБА_4 подала клопотання в якому, підтримавши постанову державного виконавця і рішення суду першої інстанції, повідомила про розгляд справи за її відсутності за станом здоров'я.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 11 лютого 2018 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно належне боржнику ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 30633547, відкритого за виконавчим листом № 2ц-1-3058, виданим 28 травня 2007 року Центральним районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх його видів доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, починаючи з 05 квітня 2007 року та до повноліття дитини (а.6-8,11). Арешт накладено через заборгованість боржника понад три місяці.

03 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Інгульського ВДВС з заявою про зняття арешту з майна, у зв'язку зі сплатою заборгованості (а.с. 9).

На його звернення, 08 травня 2018 року Інгульським ВДВС відмовлено у знятті арешту через відсутність зареєстрованого за боржником іншого майна та незабезпечення виконання рішення в іншій спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (а.с.10).

-3-

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам Інгульського ВДВС від 19 вересня 2018 року станом на 01 вересня2018 року заборгованість по аліментам відсутня, переплата становить 1799 грн. 96 коп. (а.с. 52 - 54).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що на даний час заборгованість за аліментами погашена, а тому немає підстав для подальшого продовження арешту майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. До того ж особа може обрати будь-який спосіб захисту, який не суперечить закону, у випадку, якщо закон або договір не передбачають ефективного способу захисту порушеного права.

За правилами цивільного судочинства, зокрема, в позовному (загальному або спрощеному) провадженні судом розглядаються спори, що виникли в сфері матеріальних (цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових) правовідносин. Характерною ознакою учасників матеріальних правовідносин є їх юридична рівність. Захист цих прав здійснюється способами, передбаченими статтею 16 ЦК України з урахуванням спеціальних норм матеріального (цивільного, житлового та інш.) законодавства.

Виконання судового рішення в цивільній справі є заключним етапом юрисдикційної діяльності та процесу захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян та юридичних осіб. Виконавче провадження є стадією цивільного процесу, а не окремою галуззю права. Суб'єктами цих правовідносин є учасники виконавчого провадження, права яких не мають ознак юридичної рівності.

Правовідносини, що виникають в процесі виконання судового рішення органами виконавчої служби, регулюються не нормами матеріального права, а нормами виконавчого законодавства, в тому числі Законом «Про виконавче провадження».

Способом захисту прав учасника виконавчого провадження, які порушені під час виконання судового рішення, є оскарження рішення, дії та бездіяльності державного виконавця або посадової особи органу державної виконавчої служби, що передбачено статтею 447 ЦПК України в чинній редакції.

Отже, спори, що виникають між учасниками виконавчого провадження з питань правомірності вчинення або невчинення виконавчих дій, в тому числі між боржником та державним виконавцем, регулюються нормами виконавчого законодавства (Закон «Про виконавче провадження»).

Такі спори не є спорами про право матеріальне та розглядаються за правилами розділу VІІ ЦПК («Судовий контроль за виконання судових рішень») за скаргою учасника виконавчого провадження на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що ним оскаржується дії та рішення державного виконавця щодо підставності арешту, накладеного на його майно як боржника у виконавчому провадженні. Вимоги позовної заяви - зняти арешт з майна. Вчинення цих дій державним виконавцем регулюється Законом «Про виконавче провадження», а сторони спору є учасниками виконавчого провадження.

Отже спір, що виник між ОСОБА_2 та державним виконавцем Інгульського ВДВС при виконанні судового рішення, регулюється нормами виконавчого законодавства та має розглядатись за правилами розділу VІІ ЦПК України.

Підставою для порушення провадження у такій справі має бути скарга боржника на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця.

Звернення ОСОБА_2 з вимогами про зняття арешту у формі позовної заяви не змінює дійсного характеру правовідносин та не може свідчити про порушення його цивільних прав. Правовідносини між сторонами (боржником ОСОБА_2 та державним виконавцем) нормами цивільного законодавства, зокрема статтями 317, 321 ЦК України, на які посилався позивач, не регулюються.

-4-

Зазначені обставини є підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції невірно визначив характер правовідносин сторін та розглянув справу у позовному провадженні, порушив положення пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до правил частини 5 статті 142 ЦПК у разі закриття провадження у справі право на компенсацію понесених ним судових витрат має лише відповідач.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2018 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, третя особа - ОСОБА_4, про звільнення майна з-під арешту.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.