Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 569/5732/16-ц

провадження № 61-20908 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2016 року у складі судді Куцоконя Ю. П. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Боймиструка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2016 рокупозивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визначення часток та визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її мати ОСОБА_3 як власник домоволодіння на АДРЕСА_1 уклала чотири договори дарування, відповідно до яких подарувала їй та відповідачу ОСОБА_2 , яка є її сестрою, по 1/2 частини вказаного домоволодіння. За змістом вказаних правочинів предметом дарування були частки в будинку, вказано, з яких саме кімнат та інших приміщень складаються ці частини. У державному реєстрі речових прав на домоволодіння на АДРЕСА_1 є запис про те, що житловий будинок значиться як єдиний об`єкт права власності. Позивач вважала, що згідно з таким записом вони із відповідачем ОСОБА_2 є співвласниками нерухомого майна, оскільки частки в натурі не виділені, в тому числі підвалу «Пд/А1-1». У договорах дарування не зазначено кому саме зі сторін переходить спірний підвал «Пд/А1-1». Позивач вважала, що державна реєстрація права власності на 26/100 частини домоволодіння разом із підвалом «Пд/А1-1» на ім`я ОСОБА_2 є неправомірною, оскільки здійснена відповідачем лише 14 червня 2016 року, тобто після звернення позивача до суду з позовом. Спірний підвал не є приналежністю до 26/100 частини домоволодіння, а тому їй слід виділити 1/2 його частини.

Рішенням Рівненського міського суду від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року, в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що зі змісту договорів дарування, на підставі яких у сторін виникло право власності по 1/2 частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 , вбачається, що спірний підвал входить до складу частки відповідача ОСОБА_2 , а позивачу ОСОБА_1 спірний підвал в дар не передавався ні в частці, ні в цілому.

Апеляційний суд зазначив, що позивач не довела, що вона набула право на частину спірного підвалу і що це право порушено саме відповідачем. Апеляційний суд відхилив посилання заявника щодо неправильності висновку місцевого суду про належність спірного підвалу до частки відповідача виключно з тих мотивів, що зазначений об`єкт не значиться у договорі дарування на ім`я позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно витлумачили статтю 187,частину першу статті 355, частину першу статті 356, статтю 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не визначилися з характером спірних правовідносин, внаслідок чого ухвалили незаконні та необґрунтовані судові рішення, не врахувавши при цьому, що за змістом чотирьох договорів дарування, за якими набули право власності позивач та її сестра, спірний об`єкт нерухомого майна - підвал «Пд/А1-1» ні позивачу, ні її сестрі окремо не подаровано, а тому вони мають рівні частки на це майно.

На касаційну скаргу відповідач ОСОБА_2 подала заперечення, в яких просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що сторони у справі є співвласниками домоволодіння - житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 в рівних частках. До складу об`єкта нерухомого майна за указаною адресою входить: літ. «А-1», «А1-1» - п`ятикімнатний житловий будинок житловою площею 85,6 кв. м, загальною площею 129,0 кв. м, літ. «Б-1» - літня кухня, літ. «В-1» - гараж-сарай, літ. «в» - навіс, літ. «в1» - навіс, літ. «Г» - вбиральня, «№1…3» - огорожа, «І» - замощення.

Встановлено, що сторони внаслідок укладення з їх матір`ю ОСОБА_3 договорів дарування набули нерухоме майно - по 1/2 частині кожна у домоволодінні на АДРЕСА_1 . За цими правочинами визначено перелік приміщень у будинку, які передані їм у дар. Тобто майно належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Так, позивачем ОСОБА_1 за договором дарування від 17 грудня 2012 року, набуто 38/100 частини домоволодіння, а саме: «1-1» - коридор, «1-2» - коридор, «1-3» - жила, «1-4» - жила, «1-5» - кухня, «1-6» - санвузол, «Пд/А-1» - підвал,

«В-1» - гараж-сарай, «в» - навіс, «в1» - навіс, 1/2 «№1…3» - огорожа, 1/2 «І» - замощення, «а3» - вхідний ганок, жилою площею 25,7 кв. м, загальною площею 41,2 кв. м, та за договором дарування від 11 вересня 2014 року отримала 12/100 частини у праві власності на домоволодіння, що складається з таких приміщень: «2-1» - коридор, «2-2» - житлова, «а2» - вхідний ганок, житловою площею 18,2 кв. м, загальною площею 22,2 кв. м за вказаними правочинами позивачем набуто право власності на 1/2 частину домоволодіння.

Відповідачем ОСОБА_2 набуто право власності на 1/2 частину домоволодіння на підставі договорів дарування: від 18 січня 1997 року, відповідно до якого вона отримала в дар 26/100 частини домоволодіння; від 11 вересня 2014 року за яким вона отримала в дар - 24/100 частини домоволодіння, що становить 50/100 частини житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта на спірний будинок, виготовленого 23 березня 2015 року до складу допоміжних приміщень входить два підвали: «Пд/А-1» площею 12 кв. м та підвал «Пд/А1-1» площею 35,5 кв. м.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.

Згідно з випискою із матеріалів інвентаризаційної справи № 1120 від 04 травня 2016 року КП «Рівненське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що до складу 50/100 частини домоволодіння, які належать ОСОБА_2 , входять: літ. «А-1»: «2-3» - передня, «2-4» - санвузол, «пг/а» - погріб, літ. «А1-1»: «3-1» - коридор, «3-2» - житлова, «3-3» - житлова, «Пд/А1-1» - підвал, «Б-1» - літня кухня з тамбуром «б», «Г» - вбиральня, 1/2 «№1…3» - огорожа, 1/2 «І» - замощення, житловою площею 41,7 кв. м, загальною площею 65,6 кв. м.

Врахувавши указаний доказ у сукупності з іншими суди дійшли правильного висновку, що підвал «Пд/А1-1» входить до частини будинковолодіння, що належить відповідачу ОСОБА_2 , оскільки в цьому випадку частки сторін є рівними.

Відповідно доводи заявника про те, що 1/2 частина спірного об`єкта нерухомості є необґрунтоване. Можливе визнання за позивачем права власності на спірний підвал матиме наслідком безпідставне збільшення її частки у праві власності на нерухоме майно.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно право власності на спірний підвал зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування (а.с. 32-34).

Тому твердження заявника про те, що право власності не зареєстровано за жодною із сторін спростовуються вказаними доказами та є безпідставними.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Як встановлено частиною першою статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Підстави припинення права власності визначені у статті 346 ЦК України.

Позивачем не доведено набуття нею права власності на спірний підвал, яке в свою чергу зареєстровано в передбаченому законом порядку за відповідачем, а тому суди дійшли правильного висновку про безпідставність вимог позивача.

З такими висновками погоджується й Верховний Суд.

У зв`язку з наведеним доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права відхиляються.

Інші доводи касаційної скарги, фактично зводяться до незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі, переоцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), правильно встановили фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний