ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 645/714/16-ц

провадження № 22-ц/818/4243/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Кругової С.С.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»

особа, яка подає апеляційну скаргу: Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, з апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, від 16 травня 2019 року, ухвалене в складі судді Сілантьєвої Е.Є., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатами АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що в кімнатах АДРЕСА_1 мешкають: позивачка ОСОБА_1 з 1993 року, проте зареєстрована з 09.07.2008 року, та її малолітня донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована з 26.03.2014 року. Крім того, є зареєстрованими в кімнатах № 30, 32 двоюрідні брати по лінії матері позивачки: ОСОБА_2 - з 31.01.1989 року та ОСОБА_3 - з 27.12.1991 року, але вони без поважних причин не мешкають за місцем реєстрації: ОСОБА_2 - з 2005 року, ОСОБА_3 - з 2010 року. На даний час особовий рахунок по кімн. № 30, 32 відкритий на ім`я ОСОБА_5 Шахрайським шляхом вона була знята з реєстрації по кімн. № 30, 32 , однак, після звернення до правоохоронних органів, 09.07.2008 року знову була зареєстрована в цих кімнатах. 26.05.2015 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова за позивачем та її малолітньою донькою було визнане право користування житлом - кімнатами АДРЕСА_1 та вони були вселені в зазначені кімнати. Відповідачі по справі ОСОБА_2 з 2005 року та ОСОБА_3 з 2010 року без поважних причин не цікавились житлом, не сплачували комунальні послуги та квартирну плату.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 травня 2016 року позовні вимоги задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 кімнатами № АДРЕСА_1 , визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатами АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Звертає увагу на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції Харківську міську раду не було залучено у якості учасника справи. Також зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували право позивача користуватися спірною квартирою, яка належить на праві власності територіальній громаді м. Харкова, зокрема не надано договору найму чи ордеру на жиле приміщення. Вказує, що судом першої інстанції не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідачів у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 непрацездатними, знаходження їх в установі соціальної допомоги чи у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо їх місця роботи, тощо. Звертає увагу на те, що позивачем не було складено і надано до суду акт про непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі понад 6 місяців. Зазначає, що визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням порушило їх конституційне право на житло, що закріплено у ст.. 47 Конституції України. Вказує, що судом не були встановлені причини непрживання відповідачів у спірній квартирі.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гусинської сільської ради народних депутатів Куп`янської районної державної адміністрації Харківської області від 28.07.1993 року, призначено ОСОБА_6 , 1948 року народження опікуном над її неповнолітньою племінницею ОСОБА_1 , 1988 року народження, у зв`язку зі смертю батьків: батько ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної у м.Харкові ради №190/21 від 17.09.2002 року, призначено ОСОБА_10 , брата неповнолітньої, опікуном над неповнолітньою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за її згодою, у звязку зі смертю опікуна. Прийнято до уваги, що неповнолітня ОСОБА_1 внесена до особового рахунку неприватизованої квартири по АДРЕСА_1 . Рішення виконкому Гусинської сільської ради Купянського району Харківської області від 28 липня 1993 року №28 щодо призначення опіки над неповнолітньою ОСОБА_1 , 1988 року народежння, вважати таким, що втратив чинність у звязку зі смертю опікуна (а.с. 7).

20.04.2013 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ) (а.с. 8).

Як вбачається з копії паспорта позивача, вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.05.2015 р. за ОСОБА_1 та її малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 та вселено їх в зазначену квартиру.

Так, відповідно до довідки з місця проживання про склад сім*ї та прописку № 4986 від 08.12.2015 року виданої КП «Жилкомсервіс» дільниця № 52, за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, який належить територіальній громаді м. Харкові, зареєстровані ОСОБА_1 , 1988 року народження з 09.07.2008 року; ОСОБА_4 , 2013 року народження з 26.03.2014 року; ОСОБА_3 , 1975 року народження з 27.12.1991 р., ОСОБА_2 , 1972 року народження з 31.01.1989 року (а.с. 14).

З відповіді КЗОЗ «Харківська Міська поліклініка № 3» від 24.11.2015 р. № 885, ОСОБА_2 , 1972 року, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , 1975 року народження, який мешкає за тією ж адресою в період з серпня 2011 року по теперішній час до поліклініки за медичною допомогою не звертались.

З відповіді начальника Фрунзенського ВП Орджонікідзевського ВП ГУП в Харківської області № 59/320 від 24.11.2015 року вбачається, що за період з серпня 2011 року по листопад 2015 р. звернень та заяв від ОСОБА_3 , 1975 року народження та ОСОБА_2 , 1975 року народження щодо утворення останнім перешкод у праві проживання у квартирі не зареєстровано, з заявою зверталася лише ОСОБА_13 (а.с. 29).

Згідно акту № 172/4659 обстеження системи теплопостачання житлового приміщення від 04.12.2015 року, в якому вказано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мешкають в кімн. 30 (а.с. 25а) та акту обстеження кімнат АДРЕСА_1 від 08.12.2015 року згідно якого відповідачі не мешкають в зазначених кімнатах: ОСОБА_2 з 2005 року та ОСОБА_3 з 2010 року, і в цих житлових приміщеннях відсутні їх особисті речі та інше майно відповідачів. В кімнатах № 30 , 32 є тільки два спальних місця (а.с.26).

Також згідно з поясненнями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які, попереджені про кримінальну відповідальність, в судовому засіданні підтвердили факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації, за місцем мешкання позивача.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім*ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без поважних причин більше ніж півроку не проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 пояснили, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації.

Показання цих свідків не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду. Причини непроживання відповідачів у спірній квартирі свідки суду не повідомили.

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем.

Жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідачів у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що один з відповідачів тривалий час знаходився на лікуванні від туберкульозу у медичному закладі, а інший має невиконані боргові зобов`язання та переховується від кредиторів.

Отже доказів того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла та не мають поважних причин непроживання за місцем реєстрації суду не надано.

Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідачів понад встановлені строки.

За ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності;

З метою реалізації громадянами гарантованого Конституцією України права на житло, комплексного регулювання відносин по забезпеченню громадян, які проживають в місті Харкові, житловими приміщеннями, у тому числі тих, які потребують соціального захисту, здійснення громадського контролю та гласності при встановленні черговості на отримання житлової площі, її розподілу, належного обліку звільненого житла та укріплення законності в галузі житлових відносин рішенням Харківської міської ради від 24.06.2009 № 174/09 затверджено «Тимчасове положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові».

Визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням призведе до виникнення підстав постановки останніх на квартирний облік, оскільки Харківську міську раду, як власника нерухомого майна не було залучено до участі у розгляді справи, наведеним доводам оцінка судом не надана.

Судом вирішено питання про права та обов`язки Харківської міської ради в той час як доводи цієї особи є обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, від 16 травня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна