П О С Т А Н О В А

іменем України

12 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Автокооперативу по будівництву і експлуатації гаражів «Мінський», третя особа голова правління Автокооперативу по будівництву і експлуатації гаражів «Мінський» ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення загальних зборів та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивований тим, що йому на праві власності належить нерухоме майно (гараж), розташований по АДРЕСА_1 , який знаходиться на території Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський», а він є членом цього автокооперативу.

Вказував, що з інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань йому стало відомо, що 03 грудня 2015 року рішенням загальних зборів членів автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» його головою правління було обрано ОСОБА_2 . Проте, всупереч положенням статуту автокооперативу його як члена кооперативу не було повідомлено належним чином про місце, дату та час проведення загальних зборів, що відбулися 03 грудня 2015 року, рівно як і не було повідомлено про порядок денний цих зборів. Як йому відомо більшість членів кооперативу також не повідомлялися належним чином про проведення загальних зборів 03 грудня 2015 року ні в засобах масової інформації, ні особисто. Вважає, що загальні збори членів Автокооперативу 03 грудня 2015 року не були повноважними приймати буд-які рішення, адже присутніх на даному засіданні членів кооперативу було менше 50% від загальної кількості і недостатньо для формування кворуму.

Він звертався із письмовим запитом до керівництва Автокооперативу про надання інформаії щодо способу сповіщення членів про проведення загальних зборів 03 грудня 2015 року, проте жодної відповіді не отримав. У зв`язку з наведеним, просив визнати недійсним

- 2 -

рішення загальних зборів членів Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» від 03 грудня 2015 року.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 17 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що він не є членом Автокооперативу, оскільки він надав витяг з протоколу № 44 від 14 січня 2013 ркоу правління кооперативу, згідно якого гараж № 981 переведено на понього, а його самого прийнято в члени кооперативу. Суд безпідставно надав перевагу доводам відповідача і не надав належної оцінки наданим ним доказам щодо відсутності кворуму на загальних зборах 03 грудня 2015 року.

Відповідач Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник адвокат Щедрін Р.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Оболонського районного суд м.Києва як незаконне.

Представник відповідача адвокат Міхо К.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський» було засновано та створено як юридичну особу 16 липня 1975 року.

Також, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є членом Автокооперативу та є влаником нерухомоого майна (гаража) відповідно до протоколу засідання Правління № 44 від 14 січня 2013 року, яким його було прийнято у члени кооперативу та надано гараж № НОМЕР_1 . Наступним протоколом засідання Правління № 45 від 26.02.2013 позивача знову було прийнято у члени кооперативу та присвоєні номери гаражів № НОМЕР_2 , НОМЕР_3, НОМЕР_4.

- 3 -

Із вказаного періоду ОСОБА_1 користувався гаражами та сплачував внески до кооперативу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обгрунтовував свої висновки тим, що спірні загальні збори від 03 грудня 2015 року були проведені у той час, коли членство в Кооперативі позивача ще не було затверджене Загальними зборами відповідача, при цьому протилежне судом не встановлено, а відтак суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, поскільки розглядаючи дану справу, суд допустив порушення правил юрисдикції загальних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим ст.20 Господарського процесуального кодексу України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, до якого віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

За змістом положень ст.167 ГПК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію

- 4 -

продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу ст.63 ГК України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності - до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (ст.93 ГК України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (ст.94 ГК України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами ст.ст.83,85,86 ЦК України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України «Про кооперацію».

За змістом положень ст.ст.2, 6, 9 цього Закону кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (ст.ст.2,23 Закону України «Про кооперацію»).

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

- 5 -

Судом встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин діяв статут Автокооперативу в редакції 2005 року, згідно п.1.4, 1.5, 1.6 якого кооператив створюється без обмеження терміну діяльності та з метою задоволення потреб населення у зберіганні, ремонті, технічному та сервісному обслуговуванні автотранспортних засобів, що належать громадянам України на правах особистої власності, є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові рахунки. Кооператив вправі від свого імені укладати буль-які угоди, набувати майнові і немайнові права.

Тобто, Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський»є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність.

За змістом наведених вище норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Згідно з положеннями ст.12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З урахуванням наведеного, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

З огляду на оскарження позивачем як членом Автокооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський»рішення загальних зборів цього кооперативу про обрання голови, що у свою чергу свідчить про наявність корпоративного спору, тобто спору щодо участі позивача в управлінні кооперативом, то такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 759/11487/16-цза позовом фізичної особи до кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів про визнання недійсними рішень кооперативу, де Велика Палата вказала, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, щодо участі в органах управління юридичної особи у вигляді гаражного кооперативу є господарсько-правовими, а суди першої й апеляційної інстанції розглянули справу у порядку цивільного судочинства помилково і неправильно визначили юрисдикційність спору, який виник між сторонами у справі.

Аналогічні правові висновки щодо підвідомчості господарським сдам спорів між кооперативом та його учасником щодо оспорення останнім рішень викладені у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі № 738/1772/17, від 24 квітня 2019 року № 509/577/18, від 09 квітня 2019 року № 916/1295/18 та від 29 травня 2019 року № 592/2083/15-ц.

Отже, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або

- 6 -

частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 377, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 травня 2019 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: