Справа №461/1279/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року. м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участі:

секретаря Кузьми Д.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя ,-

В С Т А Н О В И В:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя покликаючись на те, що у листопаді 1990 року між відповідачем та позивачем було укладено шлюб. Однак 21 червня 2014 року шлюб розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано майно: квартири №16 та № 16а в будинку № 7 на вул. Староєврейській у м. Львові. Для здійснення підприємницької діяльності облаштовано магазин і отримана одна адреса м. Львів, вул. Староєврейська, буд 16. При розлученні питання поділу майна не виникло, оскільки позивач продовжував отримувати частину прибутку від магазину. Між позивачем та відповідачем у добровільному порядку не вирішено питання розподілу спільно нажитого майна, яке було придбане сторонами під час шлюбу, тому позивач просив розділити спільно нажите майно, а саме квартиру №16 в буд. 7 на вул. Староєврейській у м. Львові.

Уточнивши позовні вимоги, просить суд: розділити спільно нажите майно, а саме приміщення (магазин) №16 в буд. 7 на вул. Староєврейській у м. Львові, стягнувши з відповідача на користь позивача 50% вартості майна - 3054080.00 грн., та поновити строк позовної давності.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним у позові, зокрема, позивач зазначив, що сторони з 1988 року проживали разом, вели спільне господарство, позивач був офіційно працевлаштованим у відповідача.

Відповідач та її представник під час розгляду справи проти задоволення позову заперечили. Надали пояснення аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву та відзиві на уточнену позовну заяву. Так, відповідач зазначила, що з 1996 року почала систематично виїжджати за кордон в пошуках роботи. З 2001 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП. Саме за кошти, отриманні за кордоном, та кошти, отриманні від підприємницької діяльності, у 2004 році придбала приміщення на вул. Староєврейській у м. Львові, що підтверджується наданою нею довідкою.

В подальшому, відповідно до рішення Львівської міської ради, ОСОБА_3 надано дозвіл на використання цих квартир як нежитлових приміщень. Згодом ці квартири були об'єднані та перенесені з житлового в нежитловий фонд. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.06.2008 року дана квартира використовувалася ОСОБА_3 для здійснення приватного підприємництва.

З 2008 року відповідач перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 на підставі договору, який було припинено у 2014 році.

Також, вважає, що сплив строк позовної давності щодо предявлення позову про поділ майна подружжя, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 21.06.2014 року, вважає граничним терміном предявлення позову про поділ майна подружжя є 21.06.2017 року.

Відповідач та її представник просять в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1Є відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що у листопаді 1990 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є було укладено шлюб. 21 червня 2014 року шлюб був розірваний, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії І-СГ № 089713, виданим Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

З 29.08.2001 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП №426435.

14.10.2005 року ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу №040222, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, було придбано квартиру № 16 в будинку № 7 на вулиці Староєврейській в місті Львові, загальною площею 29,2 кв. м., та квартиру № 16-а в будинку № 7 на вулиці Староєврейській в місті Львові, загальною площею 29,2 кв. м., на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрованим у реєстрі за номером № 040220.

Новостворене нерухоме майно - приміщення (магазин) №16 в будинку №7 на вул. Староєврейській у м. Львові було створене відповідачкою після реконструкції належних їй на праві приватної власності квартир № 16 та №16а з обєднанням їх в одну, та присвоєнням їй №16 під магазин на вул. Староєврейській, 7, на підставі розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 03.05.2006р. №558 та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 28.04.2007р. № 190/07.

Ваказане підтвержено Рішенням №660 від 27.06.2008 року виконавчого комітету Львівської міської ради «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта квартири №16 (магазин) на вул. Староєврейській, 7, згідно до якого виконавчий комітет вирішив: затвердити акт державної приймальної комісії від 8 квітня 2008 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта квартири №16 (відповідно до рішення виконавчого комітету від 23.03.2006 року № 411 квартири № 16 і №16а дозволено використовувати як нежитлові) після реконструкції квартир № 16 та №16а з обєднанням їх в одну та присвоєнням їй №16 під магазин на вул. Староєврейській, 7, яку здійснила ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 03.05.2006р. №558 та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 28.04.2007р. № 190/07.

ОСОБА_6 державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта магазин на вул. Староєврейській, 7, будівництво здійснено на підставі розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 03.05.2006р. №558, будівництво здійснено генеральним підрядником ОСОБА_3 господарським способом.

ОСОБА_6 Свідоцтва про право власності на квартиру № Г-02885 від 22.07.2008 року зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1. Квартира згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23.03.2006 №411 використовується як нежитлова та переобладнана під магазин.

Крім того, наведене підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 серії В00 №426435 від 29.08.2001р., випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.10.2016р., Наказом №772 від 16.10.2007р. департаменту містобудування Львівської міської ради «Про призначення державної приймальної комісії для прийняття в експлуатацію магазину на вул. Староєврейська, 7», де вказано про прийняття в експлуатацію магазину на вул. Староєврейській, 7, після реконструкції приміщень квартир №№ 16, 16а з обєднанням в одну, яку здійснила гр. ОСОБА_3, листом №З-Ш-2205/2103 від 09.02.2007р. управління контролю та аудиту департаменту «Адміністрація міського голови» Львівської міської ради, довідкою управління контролю та аудиту департаменту «Адміністрація міського голови» Львівської міської ради про: проведення перевірки проектно-кошторисної документації з питань достовірності кошторисних розрахунків на виконання робіт обєкта «Перепланування квартири №16 і квартири №16а під промтоварний магазин на вул. Староєврейській, 7 у м. Львові в присутності інвестора ОСОБА_3, зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва, складений в поточних цінах станом на 12.12.2006 року на суму 19,122 тис. грн., договором на будівництво №91 від 05 квітня 2007 року між Управлінням архітектури Львівської міської ради в особі начальника управління ОСОБА_7 та «Замовника» будівництва ОСОБА_3 про обєднання квартир №16 та №16а в одну з наступною реконструкцією під магазин промислових товарів.

Відповідно до відомостей, зазначених у трудовій книжці ОСОБА_1, позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ФОП «ОСОБА_3 за трудовим договором №9, зареєстрованим від 30.04.2008 року, та 27.06.2014 року звільнений за власним бажанням.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_6 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідност.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_6 ч.2ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ст. 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-612цс15 та у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16.

ОСОБА_6 із частинами 1, 2 статті 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Верховний суд України у Постанові від 18.05.2016 р. у справі № 6-1327цс 15 висловлюючи правову позицію про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм статей 57, 60, 61 СК України дійшов наступного висновку: майно фізичної особи підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сімї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Верховний Суд в Постанові від 05.09.2018 р. у справі 61-27567св 18 зазначив, що майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів. При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Прийняття в експлуатацію магазину на вул. Староєврейській, 7, після реконструкції приміщень квартир №№ 16, 16а з обєднанням в одну, яку здійснила інвестор фізична особа-підприємець ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з позивачем, за рахунок інвестиції коштів фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в сумі 19,122 тис. грн. з подальшою державною реєстрацією права власності на нежитлове приміщення (магазин) свідчить про факт виникнення у ОСОБА_3 права приватної власності на новостворене нерухоме майно приміщення (магазин) №16 в будинку №7 на вул. Староєврейській у м. Львові так як вказане майно було придбано відповідачем за кошти отримані нею від заняття підприємницькою діяльністю, а також для здійснення нею підприємницької діяльності, та відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України повинно належати відповідачу як особі, яка використовує його у своїй професійній діяльності .

Однак, згідно ст 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, згідно ст.253 ЦК України.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до положень частини1 статті 71СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 2статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В абзаці 3 пункту 15 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12. 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) ( 2947-14 ) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Суд враховує, що відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17 та постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 705/6597/13-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач знав про порушення оспорюваного права, оскільки ним 06.06.2017 року подано позов до Франківського районного суду м. Львова про поділ майна подружжя. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 року позовна заява повернута ОСОБА_1, оскільки позов був не підсудний даному суду. Проте, позивач вчасно не звернувся повторно з заявою з зазначеним позовом. Крім того, 27.06.2014 року позивач за власним бажанням розірвав трудові стосунки з ФОП «ОСОБА_3М.», та достеменно знав про наявність майна що належить, згідно правовстановлюючих документів, відповідачеві, та не заявляв на нього жодних прав.

Посилання позивача на те, що він не знав про винесення ухвали Франківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 року суд відхиляє оскільки в ухвалі Франківського районного суду м. Львова від 23.02.2018 року вказано про те, що саме позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про виправлення описки в ухвалі від 07.06.2017 року. Доказів про те що він не знав про винесення ухвали Франківського районного суду м. Львова від 07.06.2017 року позивач суду не надав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не наведено жодних істотних причин пропуску строку позовної давності. Відтак, суд відмовляє у задоволенні заяви про поновлення строку позовної давності за відсутністю підстав.

ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

30.04.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір-доручення №4 про надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

15.01.2019 року ОСОБА_3М був наданий рахунок з деталізацією щодо виконання робіт: збирання доказів, підготовка та написання позовної заяви, представництво в суді під час розгляду позову. В цей же день ОСОБА_3М сплатила адвокату ОСОБА_4 10800,00 грн., згідно до ОСОБА_6 виконаних робіт на підставі договору-доручення про надання правової допомоги №4 від 30.03.2018 року.

Відомості про адвоката ОСОБА_4 наявні в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Отже, з відповідача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 133,137,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 256, 257, 267,355, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60,69-72,74 СК України, суд ,

В И Р І Ш И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовити за спливом позовної давності.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10800.00 грн. судових витрат на професійно-правничу допомогу.

Повне судове рішення складено 31.01.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя О.Р. Юрків