Житомирський апеляційний суд
Категорія 46 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Коломієць О.С., Галацевич О.М.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/14706/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 листопада 2018 року, ухвалене суддею Полонцем С.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання колишньої невістки ОСОБА_2 та онук ОСОБА_1 й ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою № 39 по бульвару Польському, 16 в місті Житомирі.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що перешкоди у проживанні та факти нанесення відповідачу ОСОБА_2 тілесних ушкоджень не підтверджені та не спростовані жодними доказами, оскільки у 2016 році вона забрала речі та переїхала зі спірної квартири і більше до неї разом із дітьми не поверталась.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач та її представник в судовому засіданні вважали апеляційну скаргу необґрунтованою та в її задоволенні просили відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча відповідачі і не проживають у спірній квартирі, проте це зумовлено неправомірною поведінкою колишнього чоловіка ОСОБА_5 щодо відповідача ОСОБА_2, тому остання змушена була виїхати із вказаної квартири з дитиною. Тобто позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позову, факт припинення шлюбних відносин між його сином та дружиною (відповідачем по справі) не є самостійною підставою для визнання відповідачки з малолітніми дітьми такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 12 листопада 1991 року ОСОБА_1 отримав ордер на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (нова адреса: АДРЕСА_2) (а.с. 25).

Згідно довідок ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» № 621 та № 622 від 12 вересня 2018 року за вказаною адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_6 (наймач), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_2 (колишня невістка), ОСОБА_3 (онука), ОСОБА_4 (онука) (а.с. 21, 23).

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 січня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Дочку ОСОБА_3 залишено на подальше проживання з матір'ю (а.с. 29).

Зі змісту акту ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» від 11 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 не проживають з вересня 2016 року до теперішнього часу (а.с. 22).

Згідно довідки № 11 Троянівського дитячого садка від 28 листопада 2018 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує Троянівський заклад дошкільної освіти «Берізка» з 03 вересня 2018 року (а.с. 61).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка з дітьми зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 яка належить до державного житлового фонду та не приватизована. Проте відповідачка з дітьми не проживає за вказаною адресою, комунальні послуги за квартиру не сплачує. Вважає, що наявні підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням разом із дітьми.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтями 71, 72 ЖК УРСР передбачено, що наймач або члени його сім'ї внаслідок відсутності понад шести місяців без поважних причин можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у випадку вибуття наймача або членів його сім'ї на постійне місце проживання в інший населений пункт або інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму вважається розірваним з дня вибуття.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми без поважних причин не проживають за адресою: АДРЕСА_2

Жодного доказу, який би об'єктивно свідчив про не проживання відповідачки у будинку колишнього свекра без поважних причин, позивачем суду не надано.

Даних про те, що відповідачка має інше, придатне для проживання її разом із малолітніми дітьми, житло, - матеріали справи не містять.

Натомість, як пояснила відповідачка ОСОБА_2 власного житла вона не має та змушена проживати з двома малолітніми дітьми в орендованому житлі, у зв'язку зі створенням колишнім чоловіком перешкод у доступі до квартири (витяг з ЄРДР щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ОСОБА_2 (а.с. 56). Окрім того, ОСОБА_5 обов'язки по утриманню доньки ОСОБА_1 не виконує, що підтверджується довідкою-розрахунком Богунського ВДВС міста Житомир ГТУЮ у Житомирській області про заборгованість останнього по аліментах (а.с. 57).

За таких обставин, врахувавши поважність причин відсутності відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців, а також відсутність у відповідачів іншого житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 31.01.2019.