ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/608/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310000000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»;

особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.09.2019 року, постановлене під головуванням судді Казидуб О.Г. у залі № 3 Придніпровського районного суду м. Черкаси 03.09.2019 року о 12 год., повний текст рішення складено 13.09. 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», -

в с т а н о в и в :

03.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву».

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що 06.09.2003 року укладено шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Черкаським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 06.09.2003 року було зроблено запис в книзі реєстрації актів про одруження за № 1398, з видачею свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 06.09.2003 року .

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 87 м2, житловою площею 43,6 м2, вартістю 392980 грн., право власності на яку підтверджується договором купівлі-продажу від 21.12.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. та зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.02.2010 року. Позивач вважає, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, та враховуючи конкретні обставини даної справи, частки подружжя у спільному майні є рівними. Шлюбний договір між ними укладено не було.

Відповідач ОСОБА_2 відмовляється від добровільного поділу майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, тому він звертається до суду з метою поділу квартири в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності па 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та відповідача, ОСОБА_2 ; поділити квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ним, ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину зазначеної квартири за кожним, припинивши їхнє право спільної сумісної власності на неї; судовий збір в частині набуття права власності відповідачем на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 покласти на відповідача.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» - задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділено квартиру АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/ 2 частину зазначеної квартири за кожним, припинивши їхнє право спільної сумісної власності на квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_2 в прибуток держави судовий збір в розмірі 1964 грн. 90 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що не згодна з рішенням суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків судді обставинам справи, а також через порушення ним норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Крім того, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , перебуває в іпотеці, і на неї накладено заборону на відчуження, а тому її неможливо поділити, вважає скаржник.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.09.2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя № 711/10322/18 та винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) відмовити повністю.

26 листопада 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 .

В обґрунтування відзиву ОСОБА_1 вказує, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.09.2019 року у цивільній справі № 711/10322/18 відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ґрунтується на засадах верховенства права, є законним, оскільки ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, є обґрунтованим, оскільки ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин по справі. ОСОБА_1 у відзиві посилається, що навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю одного із подружжя. Інтереси спільних дітей у даному випадку не порушуються, а посилання відповідача ОСОБА_2 на ніби то порушення судом норм міжнародного права є безпідставними і необ`єктивними.

У відзиві ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.09.2019 року у справі № 711/10322/18 - без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням , але без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та постановляючи рішення про задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, що перебуває у спільній власності, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, встановивши, що за період шлюбу сторони придбали нерухоме майно, яке суд визнав спільним майном подружжя. Суд за наявними в матеріалах справи доказами, оцінивши їх належність, допустимість та достовірність, взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, розділивши між подружжям придбане ними у шлюбі майно, визнавши за кожним із ним право власності на 1/ 2 частину квартири, припинивши право спільної сумісної власності на квартиру.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно даних свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.09.2003 року сторони зареєстрували шлюб у Черкаському міському відділі реєстрації актів громадянського стану, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 1398 (а. с. 5).

В шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають разом з матір`ю.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 87 м2, житловою площею 43,6 м2, вартістю 392980 грн., право власності на яку підтверджується договором купівлі-продажу від 21.12.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В., та зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.02.2010 року (а. с. 6).

Судом першої інстанції було встановлено, що спірну квартиру сторони придбали під час перебування у шлюбі в кредит, що підтверджується даними кредитного договору № 11 від 21.12.2009 року та договору іпотеки квартири, придбаної за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 02.03.2010 року.

Згідно п.5.9 договору іпотеки квартира, придбана за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 02.03.2010 року, одночасно з посвідченням договору іпотеки накладається заборона на відчуження вказаної квартири.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

У відповідності до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищезазначену норму права, суд першої інстанції встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуто в період перебування у шлюбі, з чим погоджується апеляційний суд.

Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Із змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями , що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, та приведені норми закону, апеляційний суд вважає доведеними обставини того, частки майна дружини та чоловіка є рівними при поділі спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції при вирішенні спору було вірно звернуто увагу, що при розгляді справи не було встановлено обставин, які б спростували презумпцію того, що нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги вищезазначені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку, щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділу даної квартири, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним, припинивши їхнє право спільної сумісної власності на квартиру.

Доводи скаржника стосовно того, що спільна квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , перебуває в іпотеці, і на неї накладено заборону на відчуження, а тому її неможливо поділити є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону, виходячи з наступного.

Як зазначалося раніше квартиру сторони придбали під час перебування у шлюбі в кредит, що підтверджується даними кредитного договору № 11 від 21.12.2009 року та договором іпотеки квартири, придбаної за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 02.03.2010 року (а. с. 6-7, 29-31).

Згідно умов п.5.9 договору іпотеки квартири, придбаної за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 02.03.2010 року, одночасно з посвідченням договору іпотеки накладається заборона на відчуження вказаної квартири.

Тому спірна квартира знаходиться в іпотеці і на неї накладено заборону на відчуження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі справа № 522/17048/15-ц, провадження № 61-33246св18.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В матеріалах справи міститься довідка № 29/01-13 від 21.01. 2019 року, видана державною спеціалізованою установою Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, в якій вказано, що станом на 01.01. 2019 року залишок зобов`язань за кредитним договором № 11 від 21.12.2009 року, наданий ОСОБА_1 на придбання житла за адресою АДРЕСА_2 складає 147096 грн. 20 коп., кінцевий термін погашення кредиту 04.02. 2039 року .

Із врахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна, визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування та порушення прав неповнолітніх дітей, оскільки після народження другої дитини було зменшено розмір відсотків по сплаті кредитних коштів, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не впливають на права та інтереси дітей, так як діти не є співвласниками нерухомого майна, а мають право на користування квартирою разом з батьками, тому їх права жодним чином не порушено при розподілі квартири між подружжям, яке розірвало шлюб.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані повно обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції .

В частині вирішення питання розподілу судових витрат судове рішення також є правильним, відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України та принципу пропорційності розподілу в рівних частинах при задоволенні позову.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, що, відповідно, є підставою для його скасування, з огляду на викладене, є безпідставними та необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, як просить скаржник в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи скаржника не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують, судом не допущено порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права , а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а вимоги апеляційної скарги - без задоволення.

Судові витрати за сплату судового збору залишаються за особою, яка подавала апеляційну скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.09.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Черкаське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко