ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/698/17Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/29/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та апелянта ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/698/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2018 року (ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст якого складено 19 жовтня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

18.01.2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом. Позовні вимоги вмотивовані тим, що із 2005 року по 2016 рік вона перебувала у шлюбі із відповідачем. За час шлюбу, ОСОБА_3 незначний час працював водієм таксі, після звільнення не працевлаштовувався, доходу не отримував та коштів на утримання дітей не надавав. Останні декілька років відповідач не бере жодної участі в утриманні та вихованні дітей, не цікавиться їх матеріальним забезпеченням, духовним та моральним розвитком, їх станом здоров'я, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Діти перебувають на повному утриманні та вихованні матері та позбавлені батьківської турботи.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позов у якому зазначив, що йому позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми після розірвання шлюбу. Вказав, що на даний час він відбуває покарання згідно вироку суду у ДУ "Городоцький виправний центр №131".

За час перебування у місцях позбавлення волі змінив свій світогляд про сім'ю та життя в цілому. Після звільнення з Городоцького виправного центру має намір влаштуватися на роботу та допомагати дітям матеріально. Бажає приймати участь у вихованні своїх дітей, належно виконувати свої батьківські обов'язки, заперечує щодо позбавлення його батьківських прав.

Вказав, що він має інтерес до своїх неповнолітніх дітей.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей, поклавши на Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків .

Не погодившись з вказаним рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та позбавити ОСОБА_3 батьківських прав.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду на думку апелянта є незаконним, необгрунтованим, існує невідповідність висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права і невірно застосовано норми матеріального права.

Позивач в скарзі зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" оскільки обставини встановлені ЄСПЛ відрізняються від обставин даної справи, крім того відповідач брав участь в судових засіданнях особисто, а в подальшому під час відбування покарання в режимі відеоконференції, його ознайомлено з матеріалами справи та надано належний рівень доступу до правосуддя.

Вказує, що за час відвідання дітьми дошкільного навчального закладу батько фактично не цікавився дітьми. Коли приходив до доньки ОСОБА_5 то не цікавився її вихованням, всі заходи, що організовувалися, відвідувала виключно матір та лише вона приділяла увагу дитині. Аналогічна ситуація і по відношенню до сина ОСОБА_4, за виключенням того, що батько за час відвідання дитиною дошкільного закладу приходив двічі.

Зазначає, що відповідач не бере жодної участі в утриманні і вихованні дітей, не цікавиться зовсім матеріальним забезпеченням і духовним станом та моральним розвитком дітей, а також їхнім здоров'ям. При цьому відповідач жодним чином не був позбавлений чи обмежений у здійсненні та реалізації своїх прав.

Вважає, що позивачем надано достатню кількість доказів для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, які характеризують відповідача із соціально-негативної сторони, зокрема те, що конфлікти які створював відповідач відбувалися в присутності дітей, що негативно впливало на їх морально-психологічний стан.

Вказує, що судом надано невірну правову оцінку висновку служби у справах дітей Тернопільської міської ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Зазначає, що висновок суду про відсутність доказів про те, що відповідач матеріально не забезпечує дітей спростовується показами свідків, яким суд не надав належної оцінки.

Звертає увагу, що судом першої інстанції надана невірна оцінка доказами поданим позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

ОСОБА_1 додатково пояснила, що звертаючись з позовом вона діє в інтересах дітей, оскільки відповідач відвідуючи дітей може вчиняти скандали. Крім цього відповідач не давав згоди на виїзд дітей за кордон для відпочинку.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив і вказав, що позивач чинить йому перешкоди в спілкуванні з дітьми. Коли він бажає бачитись з дітьми то позивач відмовляє мотивуючи, що діти хворі або що він знаходиться в стані алкогольного сп'яніння.

Зазначив, що до березня 2017 року проживав разом з позивачем і дітьми та приймав участь у їх вихованні та утриманні. Працював в пункті прийому макулатури, отримував доходи і постійно щось дітям купував. Крім цього, заробляв кошти в мережі інтернет, приблизно по 100 доларів США в місяць, які надходили на картку позивача і про що може надати відповідні докази.

Притягнення до адміністративної відповідальності пояснює тим, що коли він приходив додому в нетверезому стані дружина зразу викликала поліцію.

Вказав, що на даний час працює на таксі.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано (рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року).

У даному шлюбі в них народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідача ОСОБА_3 вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України та призначено покарання у виді одного року обмеження волі. На час розгляду справи судом першої інстанції відповідач з 12.10.2017 року відбував покарання у Державній установі «Городоцький виправний центр №131».

Згідно інформації наданої Тернопільським дошкільним навчальним закладом №6 Тернопільської міської ради Тернопільської області від 17.02.2017 року, ОСОБА_5 відвідує дошкільний заклад з 06 серпня 2014 року, а ОСОБА_6 з 08 серпня 2016 року. За період перебування дітей у зазначеному дошкільному навчальному закладі приводить та забирає дітей мама - ОСОБА_1, а також бабуся з боку батька. За період відвідування ОСОБА_6 даного закладу батько приходив за дитиною двічі. На всі заходи, що проходять у закладі (батьківські збори, дитячі святкові ранки та ін.) приходить мати дітей та приділяє багато уваги дітям.

ОСОБА_1 працює в ТОВ "Дельта Текс" на посаді адміністратора магазину одягу з 01 травня 2011 року по даний час.

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №443 від 27 червня 2017 р., беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідно до інформації наданої Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області від 10 лютого 2017 року №Р-10аз, на ОСОБА_3 складено 11 адміністративних протоколів за ст..173-2 КУпАП за фактом вчинення насильства в сім'ї. Доказів притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вказаними статтями суду не надано.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача, який під час проживання з дітьми проявляв неадекватну поведінку через свої постійні конфлікти із позивачем, з 2016 року не проявляв турботи та інтересів до своїх неповнолітніх дітей.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що відповідач не брав участі у вихованні своїх дітей, проте вона не була очевидцем того, щоб він ображав чи вчиняв насильницькі дії щодо своїх дітей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та попереджуючи ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до дітей, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач не виконував своїх обов'язків по вихованні дітей, однак ступінь їх невиконання не є такою, що дає підстави для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Згідно із статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України вірно оцінив висновок органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та прийшов до правильного рішення, що цей висновок не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки він ґрунтується лише на даних з дошкільного навчального закладу та протоколах про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дітей (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно матеріалів справи, що досліджені судом, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що задоволення її позову і позбавлення відповідача його батьківських прав щодо малолітніх дітей сторін буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, у зв'язку із чим не виконала свій процесуальний обов'язок щодо доведення тих обставин, на які вона посилалася при зверненні до суду.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на батьків та установивши відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_1, яка не надала належних та допустимих доказів того, що позбавлення відповідача його батьківських прав щодо спільних дітей сторін буде відповідати якнайкращим інтересам дітей.

Крім того, у відповідності до вимог чинного законодавства суд вірно дійшов висновку про попередження ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до дітей, чим забезпечив справедливу рівновагу прав матері, з якою проживають діти та прав батька дітей.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав спростовуються матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, що безумовно вказують на необхідність задоволення позову з метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей, а також обґрунтованими висновками суду першої інстанції.

Критичній оцінці підлягають доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, які характеризують відповідача із соціально-негативної сторони, зокрема те, що конфлікти які створював відповідач відбувалися в присутності дітей, що негативно впливало на їх морально-психологічний стан, оскільки згідно матеріалів справи відповідач не притягувався до відповідальності за вчинення правопорушень відносно своїх дітей.

Крім того, як вказувалося сторонами на даний час відповідач, після звільнення з місць позбавлення волі, проживає окремо від позивача і дітей, що не спростовувалося позивачем в ході розгляду справи апеляційним судом, а тому стверджувати що існує негативний вплив з боку відповідача на своїх дітей не можна.

Інші доводи апеляції в їх сукупності зводяться до власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин.

Оцінюючи посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги пояснення показів свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки судом першої інстанції оцінено усі докази, що надавалися учасниками справи у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України. І ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта із оцінкою доказів судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що наразі відсутні підстави вважати, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам його дітей, яким для повного гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Обов'язок забезпечити таку атмосферу лежить на обох батьках та на особах, які опікуються дітьми.

Бажання відповідача виправити допущені ним помилки щодо виконання батьківських обов'язків відповідають інтересам дітей та правильно враховані судом при вирішенні даного спору.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 28 січня 2019 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді Б.О.Гірський

О.І. Ткач