Справа № 466/2538/17 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/3334/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

розглянувши в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Кавацюка В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 09 березня 2009 року мешканцями їхнього під`їзду було придбано у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 і встановлено систему контролю та обмеження доступу до їх під`їзду за адресою: АДРЕСА_1 , шостий під`їзд, а саме встановлено двері з домофоном.

13 жовтня 2014 року він уклав з підприємцем ОСОБА_2 договір №104 про надання послуг з ремонту і технічного обслуговування цих дверей з домофоном.

16 лютого 2016 року та 14 березня 2016 року він, ОСОБА_1 , направив підприємцеві ОСОБА_2 листи з повідомленням про поломку домофону, однак жодної реакції на скарги не було.

Отже відповідач ОСОБА_2 не виконує свого обов`язку забезпечити нормальну роботу системи, і тому він з 16 лютого 2016 року по 01 березня 2017 року не міг користуватись цією послугою.

10 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі №466/4364/16-ц, яким визнав порушення прав споживача, і зобов`язав ОСОБА_2 забезпечити нормальну роботу системи.

Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неможливість користування своєю власністю, а саме системою контролю та обмеження доступу. Перебої з роботою системи змушували його докладати додаткових зусиль для забезпечення контролю та доступу до приміщень будинку. Люди, які приходили до нього додому, не мали можливості сповістити його про свій прихід, бо не могли скористатись ні домофоном, ні дзвінком у двері, оскільки вхідні двері постійно закриті. Оскільки він мешкає на шостому поверсі, то відчинити двері він міг тільки особисто, спустившись на перший поверх.

Додаткові незручності у користуванні своєю власністю проявлялись тоді, коли він залишався вдома зі своєю дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і не міг спуститись на перший поверх і відчинити людині двері.

01 березня 2017 року відповідач провів ремонтні роботи і система почала працювати, однак вже 06 квітня 2017 року система знову перестала працювати і досі не працює.

Розмір моральної шкоди він визначає, виходячи з трикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (17,00грн. х 3 = 51,00грн.) і кількості днів, у які не працювала система (378 днів), а тому її розмір становить 51 грн. х 378 днів = 19 278,00грн.

З огляду на вищенаведене просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 19 278,00 грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено у зв`язку з його безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає помилковим висновок суду про те, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки у справі не встановлено обставин, з якими закон пов`язує право споживача на відшкодування моральної шкоди. Посилається на п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що він є споживачем послуг відповідача, що випливає із змісту договору №104 від 13.10.2014 року «про надання послуг з ремонту і технічного обслуговування домофону». Вважає, що такі послуги були неякісні і це підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.02.2017 року у справі №466/4364/16-ц, яким встановлено порушення прав ОСОБА_1 як споживача послуг ОСОБА_2 . Стверджує, що причинно-наслідковий зв`язок між заподіяною шкодою і неякісними послугами підтверджується тими самими доказами, що й факт заподіяння шкоди, однак суд не дав оцінки таким доказам. Посилається на те, що ним у позовній заяві наведено розрахунок моральної шкоди, але суд не взяв його до уваги. Крім того, ним подано суду рахунок №18 від 02.07.2018року КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та медичний висновок про тяжку хворобу своєї мами, і надано суду письмове пояснення щодо неможливості оплатити цю експертизу, однак суд не надав цьому оцінки. В апеляційній скарзі просить дослідити докази, які є в матеріалах справи, але суд не дав їм оцінки: договір №104 від 13.11.14р. «про надання послуг з ремонту і технічного обслуговування домофону»; рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.02.17р. у справі №466/4364/16-ц; лист ОСОБА_1 від 06.04.17р.; покази свідка ОСОБА_1 ; покази свідка ОСОБА_3 ; письмові пояснення ОСОБА_1 від 17.08.17р.; письмові пояснення ОСОБА_1 від 14.03.18р.; лист КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №651 від 06.07.17р.; лист ОСОБА_4. від 07.04.17р.; лист ОСОБА_5. від 30.03.17р.; лист ОСОБА_1 від 19.04.17р.; лист ОСОБА_6. від 12.04.17р.; свідоцтво про народження дитини; довідка про склад сім`ї; акт ЛКП «Збоїща-408»; рахунок №18 від 02.07.18р. КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; медичний висновок про тяжку хворобу ОСОБА_7 . Просить рішення суду першої інстанції скасувати та позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Наголошує на тому, що він не повідомлявся і не міг знати про несправність СКД за адресою АДРЕСА_2 , хоча обов`язок повідомлення про несправності СКД, відповідно до умов Договору про технічне обслуговування системи контролю та обмеження доступу № 90493201, лежить на Замовнику, тобто на ОСОБА_1 . Посилання позивача на те, що він направляв листи з повідомленням про поломку домофону, але відповідач жодним чином не реагував, не відповідає дійсності, оскільки у позивача відсутні докази отримання таких повідомлень відповідачем. Крім цього, при розгляді справи №466/4364/16-ц суд не вирішив питання щодо відшкодування ні моральної, ні матеріальної шкоди. Також, на думку ОСОБА_2 , жодний доказ наданий апелянтом та покази свідків не підтверджують факт завдання моральної шкоди відповідачем та її обсяг. Судом під час розгляду цієї справи було повно та всебічно досліджено підстави виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування шкоди, та з`ясовано, що така відповідачем під час здійснення господарської діяльності не завдана, і причинно-наслідкового зв`язку між обставинами, на які посилається позивач у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі, жодним чином не співвідносяться із діями відповідача. Окрім цього, скаржник з моменту підписання вищезгаданого Договору ще жодного разу не здійснив оплату за надані послуги.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи встановлено, що предметом судового розгляду є стягнення моральної шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ураховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28 листопада 2012 року зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності його матері ОСОБА_7 Вказана квартира розташована на шостому поверсі в шостому під`їзді цього будинку.

09 березня 2009 року мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_4 , було придбано у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 і встановлено систему контролю та обмеження доступу до під`їзду №6 будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: вхідні металеві двері в під`їзд з домофоном.

13 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_2 договір про технічне обслуговування системи контролю та обмеження доступу (СКД), з умов якого випливає наступне.

Відповідно до п. 3.1.3 цього договору, виконавець зобов`язується забезпечити нормальну роботу СКД протягом всього строку її використання замовником, зокрема усувати недоліки протягом 36 годин або, якщо їх ремонт неможливий, виконувати заміну елементів СКД протягом 3 (трьох) робочих днів після отримання виконавцем інформації про несправність за умовами своєчасної сплати послуг замовником.

Положеннями ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п.3.2.4. договору, копія якого долучена до матеріалів справи, обов`язок повідомлення про несправності та виявлені недоліки в роботі домофону лежить на замовнику.

Згідно з п.3.2.1 цього договору, замовник зобов`язується оплачувати послуги виконавця авансом до 15 числа наступного місяця в розмірі, встановленому у п.2.2 договору, на рахунок підрядника за реквізитами, вказаними в квитанції, через відділення поштового зв`язку або вказаного банку.

В позовній заяві та апеляційній скарзі зазначається, що позивач ОСОБА_1 направляв листи підприємцеві ОСОБА_2 з повідомленням про поломку домофону, однак жодної реакції на такі звернення не було. Дане твердження позивача не підтверджується доказами, які є в матеріалах справи.

Як встановлено з відзиву ОСОБА_2 жодних листів від позивача ОСОБА_1 про відсутність зв`язку з трубкою у його квартирі і переговорним пристроєм на вхідних дверях до під`їзду будинку, на які позивач посилається в своїй позовній заяві, він не отримував та позивачем не подано жодних доказів про отримання відповідачем таких повідомлень. Крім цього, позивач ОСОБА_1 з часу укладення договору, а саме з 13 жовтня 2014 року в порушення п. 3.2.1 договору не проводив оплату за надані послуги, а тому обслуговування СКД здійснювалось безпосередньо у шостому під`їзді будинку АДРЕСА_1 згідно з договорами, які укладені з іншими мешканцями будинку. З боку мешканців інших квартир, які розташовані в шостому під`їзді будинку АДРЕСА_1 , до відповідача ОСОБА_2 не надходило будь-яких скарг чи звернень щодо неналежного виконання ним умов договору про встановлення системи контролю та обмежень доступу (СКД) та щодо несправностей чи недоліків в роботі встановленої домофонної системи в цьому під`їзді.

Колегією суддів також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова в цивільній справі №466/4364/16-ц від 10 лютого 2017 року було задоволено позов ОСОБА_1 та вирішено зобов`язати фізичну особу підприємця ОСОБА_2 забезпечити нормальну роботу системи контролю та обмеження доступу за адресою: АДРЕСА_5 відповідно до договору №104 (90493201) від 13 жовтня 2014 року про технічне обслуговування системи контролю та обмеження доступу (СКД), який укладений між замовником ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції на підставі заяви про добровільне виконання зазначеного вище рішення суду, яке підписане позивачем ОСОБА_1 01 березня 2017 року та відповідачем ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку, що претензій по виконанню рішення суду у ОСОБА_1 немає.

До матеріалів справи долучено копію службової записки працівника технічної служби ОСОБА_8. на адресу ФОП ОСОБА_2 від 01 березня 2017 року, з якої встановлено, що при проведенні ним перевірки роботи домофонної системи за адресою: АДРЕСА_5 було встановлено наступні факти: двері і замок функціонують відповідно до параметрів, закриті і відкриваються авторизованими електронними ключами. Визивна панель (переговорний пристрій) на дверях будинку, кнопка виходу з під`їзду, дверний дотяжчик, блок управління і блок комутації знаходяться у справному стані. При перевірці абонентського апарату безпосередньо у квартирі №201 було виявлено пошкодження провідникового зв`язку, а саме дріт був відірваний з зажимної клеми.

З матеріалів справи (витягу з боргових проплат абонентів) встановлено, що у позивача ОСОБА_1 дійсно наявна заборгованість за надані послуги згідно з договором №90493201 про технічне обслуговування системи контролю та обмеження доступу (СКД) від 13 жовтня 2014 року, а саме не проводиться оплата з моменту підписання договору позивачем.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

На думку колегії суддів, у даній справі не встановлено обставин, з якими закон пов`язує право споживача на відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Незалежно від вини особи відшкодовується шкода, завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (ст.ст.1174, 1176 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. У відповідності до п. 9 даної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У справі, що переглядається, позивачем ОСОБА_1 не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому ФОП ОСОБА_2 моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

На думку апеляційного суду, у цій справі також відсутні умови настання цивільно - правової відповідальності, такі як: протиправність, шкода, вина, причинний зв`язок.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 не довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача, з урахуванням того, що не підтверджено характеру та обсягу душевних страждань позивача, приниження честі та гідності, нібито з вини відповідача несправним домофоном, вимушених змін у його сімейних стосунках та побуті внаслідок неправомірних дій відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 рокуналежить залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, 381, 382, 384 ЦПКУкраїни, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.