ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/16748/17

Провадження № 22-ц/818/5348/19

04 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря Чабан А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2

ОСОБА_3

апелянт: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі її представника ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 червня 2018 року у складі судді Зуб Г.А. по справі № 640/16748/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування позову зазначає, що у вересні 2017 року їй стало відомо про начебто укладені 08 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договори купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу № 11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення № 23 в літ. «А-5» загальною площею 191,7 кв. м. та нежитлових приміщень підвалу № 17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення № 23 площею 44,4 кв. м. в літ. «А-5» загальною площею 83,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Дані договори купівлі-продажу нежитлових приміщень не були направлені на настання реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_2 не зареєстрував за собою право власності, не отримав ключі від приміщень, коди сигналізації, не переоформив особові рахунки та не приступив до володіння та користування цим майном. ОСОБА_3 продовжував володіти та користуватися цим майном та сплачувати усі комунальні платежі та нести витрати, пов`язані з утриманням цих приміщень.

На час укладення договорів купівлі-продажу нежитлові приміщення вже 20 лютого 2011 року були передані ОСОБА_3 в іпотеку, а тому ОСОБА_3 не міг бажати реального настання правових наслідків укладення договорів купівлі-продажу. Оскільки майно знаходилося у неї в іпотеці, то договорами купівлі-продажу були порушені її права.

Просить визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу № 11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення № 23 в літ. «А-5» та нежитлових приміщень підвалу № 17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення № 23 в літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 від 08 червня 2012 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог не заперечував. Оскаржувані договори не були направлені на настання реальних правових наслідків та є фіктивними.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення №23 в літ. «А-5», загальною площею 191,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 а, 18 АДРЕСА_3 , 20, 21, частину приміщення №23 в літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 320 грн. з кожного.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_3 визнає, що вказані договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки не були направлені на настання реальних правових наслідків, відповідач станом на 21 листопада 2017 року право власності на спірне майно за собою не зареєстрував, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Умовами обох договорів придбання спірного нерухомого майна здійснювалась її чоловіком ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя.

З метою укладення цих договорів нею 29 травня 2012 року надана нотаріально посвідчена згода на укладення договорів купівлі продажу нерухомого майна на території України.

Вона є власником частки у спірній нерухомості, а тому її права порушені, оскільки до участі у справі її не притягли.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що ОСОБА_4 було відомо про існування заочного рішення, а тому строк на оскарження заочного рішення пропущено без поважних причин.

Ані апелянт, ані її чоловік протягом 7 років з моменту укладення договорів купівлі- продажу не вчиняли дій щодо утримання цього майна, а саме: зареєструвати право власності, сплачувати комунальні послуги, переоформити особові рахунки тощо , що є підставою вважати про відсутність мети реального придбання цих приміщень.

ОСОБА_3 продовжував володіти та користуватися цим майном та нести витрати, пов`язані з утриманням цих приміщень.

На момент укладення договорів купівлі-продажу нежитлові приміщення вже 20 лютого 2011 року були передані ОСОБА_3 в іпотеку, а тому відповідач не міг бажати реального настання правових наслідків укладення договорів купівлі- продажу.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 20 лютого 2011 року в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нежитлові приміщення в літ. «А-5» загальною площею 275 кв. м. у будинку АДРЕСА_1 .

Договір було укладено в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення.

08 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу, відповідно до яких ОСОБА_2 набув у власність ці нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

Договори посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за №1051 та №1054.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша, друга статті 234 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин сторони мають інші цілі ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Статтею 129 Конституції України закріплено такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути і вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містить судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, але й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься і в статті 368 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що нежитлові приміщення придбані її чоловіком у спільну сумісну власність подружжя, однак її до участі у справі залучено не було . Суд вирішив питання про її права та обов`язки та її незаконно позбавлено власності.

З п. 6 договорів купівлі- продажу нежитлових приміщень від 08 червня 2012 року вбачається, що нерухоме майно придбається в спільну сумісну власність подружжя відповідно до ст. 60 СК України. На придбання вищевказаної нерухомості отримана заява про згоду дружини покупця ОСОБА_4 , посвідчена Масловською Н.А., тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса міста Москви Сидорук Н.М. 29 травня 2012 року за реєстраційним №2п-268.

До апеляційної скарги ОСОБА_4 долучено нотаріальну посвідчену заяву про згоду подружжя на придбання нерухомості від 29 травня 2012 року, згідно якої апелянт надає згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договорів про придбання нерухомого майна на території України, незалежного від того, з чого саме буде складатись таке майно, а також будь-якого іншого майна, щодо якого у відповідності до чинного законодавства потрібно письмову чи нотаріальну згоду одного з подружжя.

Отже, нерухоме майно, що є предметом спірного правочину, набуто у спільну власність подружжя.

Даних, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 - немає.

Між тим, другого співвласника нежитлових приміщень ОСОБА_4 до участі у справі залучено не було.

Як пояснив представник апелянта в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вже декілька років мешкають за межами РФ і будь - яких повісток ніхто з них не отримував. При цьому ОСОБА_4 взагалі не притягнута до участі у справі.

Враховуючи, що визнання правочинів щодо нерухомого майна недійсними стосується майнових прав апелянта, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

В обговорення суті позовних вимог судовою колегією за таких обставин не входить.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі її представника ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко