Справа 206/5238/18
Провадження 2/206/103/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком) № 50 по вул. Сергія Кульчицького (колишня назва вул. Маршала Гречка) у м. Дніпро із примусовим зняттям його з реєстраційного обліку за цією адресою. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку № 50 по вул. Сергія Кульчицького (колишня назва вул. Маршала Гречка) у м. Дніпро. У вказаному будинку зареєстровано четверо осіб, зокрема відповідач її колишній чоловік, із яким у шлюбі не перебуває з грудня 2016 року. З моменту розірвання шлюбу відповідач в належному їй будинку не проживає, комунальних платежів та інших витрат, повязаних із утриманням будинку не сплачує. Отже, наявність реєстрації відповідача в належному їй будинку порушує її права, оскільки позбавляє її можливості продати будинок. Відповідач добровільно з реєстраційного обліку після розірвання шлюбу не знявся, в будинку не мешкає більше року, тому вважає, що він втратив право користування ним.

Ухвалою судді від 19 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 19 жовтня 2018 року відкрито провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Ухвалою суду від 11 грудня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні та зокрема зазначила, що відповідач її колишній чоловік, який не проживає за спірною адресою з червня 2017 року. Відповідач, як їй відомо мешкає з новою дружиною в квартирі, адресу якої вона не знає.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зокрема зазначив, що будинок № 50 по вул. Сергія Кульчицького (колишня назва вул. Маршала Гречка) у м. Дніпро був придбаний у 2014 році в період його шлюбу з позивачем. Після їх розлучення син вмовив будинок переписати на нього, а після цього син подарував цей же будинок матері (позивачу). З моменту купівлі, тобто з 2014 року по теперішній час він постійно проживає у спірному будинку. Іншого житла не має. В лютому 2018 року в нього виявили онкологічне захворювання та він на протязі декількох місяців був вимушений проходити стаціонарне лікування. Після виписки з лікарні йому потрібен був догляд, тому став проживати у сестри. Тепер він мешкає у спірному будинку та має до нього вільний доступ. На утримання будинку, він давав позивачу кошти в розмірі 9 000 доларів США.

Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надав суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що відповідач її брат, а позивачка його колишня дружина. В 2014 році сторони будучи в шлюбі продали належну їм квартиру та придбали спірний будинок. В 2016 році сторони розлучились та позивачка стала проживати у Харківській області. Брат після розлучення залишився проживати у спірному будинку. В 2018 році у брата виявили онкологічне захворювання. З березня по травень 2018 року відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні на Космічній. Влітку брату зробили операцію. Після операції він потребував стороннього догляду та все літо прожив у неї. Потім брату стало краще та він повернувся проживати до спірного будинку. Брат у будинку мешкає постійно, ніколи його не полишав, іншого житла не має. В спірному будинку вона буває раз на місяць.

Заслухав доводи сторін, покази свідка, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Судом установлено, що позивач є власником домоволодіння 50 по вул. Кульчицького Сергія (колишня назва вул. Маршала Гречка) у м. Дніпро, що підтверджується договором дарування від 24 січня 2017 року (а.с.3).

Відповідно до домової книги в будинку № 50 по вул. Кульчицького Сергія (колишня назва вул. Маршала Гречка) у м. Дніпро зареєстровані: позивач ОСОБА_1, відповідач та ОСОБА_5 (а.с.21-23).

Відповідач колишній чоловік позивача, з яким шлюб розірвано на підставі рішення суду від 21 грудня 2016 року (а.с.12).

Так судом установлено, що сторони в 2014 році перебуваючи в шлюбі придбали домоволодіння 50 по вул. Кульчицького Сергія (колишня назва вул. Маршала Гречка) у м. Дніпро, тоді ж у встановленому законом порядку відповідач вселився туди, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання.

Вищезазначені обставини судом установлені з пояснень сторін, які ними визнавалися та відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР у припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача у спірному домоволодінні без поважних причин понад один рік, позивач не надала, в той час як відповідно до положень ст.81 ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Наявна в матеріалах справи копія акту обстеження домогосподарства від 28 листопада 2018 року та лист за підписами сусідів про не проживання відповідача, окрім відомостей того, що відповідач не мешкає за адресою спірного домоволодіння більше одного року, не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин його не проживання (а.с.19,20).

Крім того, у вищезазначених письмових доказах викладені суперечливі факти, а саме в акті зазначено, що відповідач не мешкає за адресою реєстрації з 2016 року, а в листі з червня 2017 року.

До того ж, акт обстеження спірного домоволодіння проводився лише один раз, а не в різний час протягом одного року, як того вимагає ст. 405 ЦПК України.

Якихось ще доказів, які б підтверджували не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та втрату інтересу до права користування цим житлом, матеріали справи не містять.

Разом з тим, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 дала чіткі та послідовні покази, які узгоджуються з поясненнями відповідача, що останній з моменту придбання в 2014 році та по теперішній час постійно мешкає у будинку № 50 по вул. Кульчицького Сергія у м. Дніпро. Декілька місяців був відсутній за адресою реєстрації у звязку з проходженням стаціонарного лікування та операцією.

Крім того, з пояснень сторін судом установлено, що після розлучення між ними склалися напружені та неприязні стосунки.

Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Однак таких доказів позивач суду не надала, а суд у ході судового розгляду не здобув.

Отже, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що позивач належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не надала, то суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог, що відповідно є підставою для відмови у знятті відповідача з реєстраційного обліку, оскільки ця вимога похідна від первинних позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у звязку з відмовою в позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (проживає: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (проживає: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2), третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Повний текст судового рішення складений 01 лютого 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук