Провадження № 4-с/263/9/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі скаргу адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, заінтересована особа: заступник начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, в якій просив визнати неправомірною його бездіяльність щодо не накладення арешту на майно (кошти) боржника, зобовязати виконавця накласти арешт на кошти боржника, які знаходяться на його рахунках, у розмірі суми стягнення. Крім цього просив зобовязати виконавця повідомити суд та заявника про виконання ухвали в 10 денний строк, та стягнути з виконавця на користь скаржника судові витрати у розмірі 2400 грн., сплачені нею за надання правничої допомоги.

В обґрунтування вимог скарги зазначив, що 24.05.2018 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області видано виконавчий лист № 263/6067/17 про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 пені в сумі 29 928 грн. 04.07.2018 року заступником начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва відкрито виконавче провадження за зазначеним виконавчим листом, однак рішення про арешт коштів боржника не прийнято, хоча стягувачем зазначене питання ставилось в заяві про відкриття виконавчого провадження. 27.07.2018 року стягувач звернулась до державного виконавця з окремою заявою про накладення арешту на майно (кошти) боржника, однак відповідна постанова державним виконавцем до теперішнього часу не винесена. Крім цього, стягувач зверталась із скаргою до начальника УДВС міста Києва на бездіяльність державного виконавця, однак арешт на майно (кошти) накладено так і не було, відповідь на скаргу не надано.

Представник скаржника адвокат ОСОБА_2 надав до суду заяву про розгляд скарги у його відсутність, скаргу підтримав та просив задовольнити.

Державний виконавець заступник начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4, в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить поштове повідомлення, яке мається в матеріалах справи, згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, приходить до наступних висновків.

24.05.2018 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області видано виконавчий лист № 263/6067/17 про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 пені в сумі 29 928 грн.

Постановою заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4 від 04.07.2018 року відкрито виконавче провадження № 56692280 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. Із зазначеною постанови вбачається, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не вирішувалось питання про накладення арешту на майно (кошти) боржника, у розмірі суми стягнення.

Разом з цим, із заяви ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження від 25.06.2018 року вбачається, що остання ставила питання про винесення постанови про арешт коштів боржника відповідно до ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім цього, 27.07.2018 року стягувач ОСОБА_3 зверталась до державного виконавця з окремою заявою про винесення постанови про накладення арешту на майно (кошти) боржника, у розмірі суми стягнення.

Також стягувач зверталась до Начальника Управління Державної виконавчої служби міста Києва зі скаргою на бездіяльність заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4

На час розгляду скарги державним виконавцем до суду не надано відомостей про вирішення питання щодо накладення арешту на майно (кошти) боржника, у розмірі суми стягнення.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно абз. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Законупідлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 10 цього Закону визначає перелік можливих заходів примусового виконання рішень, до яких, зокрема, відноситься звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

За приписами статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи регламентований статтею 52 Закону № 1404-VIII.

За приписом вказаної норми виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Відповідно до статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Аналогічним чином врегульоване питання арешту коштів та інших цінностей боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, і в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (пункти 7, 8 розділу VIII Порядок звернення стягнення на майно боржника).

Закон № 1404-VIII у чинній редакції не містить положень про можливість надання боржнику строку на добровільне виконання рішення майнового характеру.

З матеріалів скарги вбачається, що боржником у цьому провадженні є банківська установа.

За приписом частини 1 статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом (частина 1 статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно пункту 1.25. частини 1 статті 1, абзацу 2 пункту 22.2. статті 22 цього Закону платіжна вимога - це документ, що містить вимогу стягувача до обслуговуючого банку здійснити без погодження з платником переказ визначеної суми коштів з рахунку платника на рахунок отримувача, яка застосовується у випадках, коли ініціатором переказу виступає стягувач.

Згідно пункту 1.4. глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 (далі - Інструкція про безготівкові розрахунки) примусове списання коштів - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Примусове списання коштів здійснюється із застосуванням саме платіжної вимоги, як розрахункового документу, порядок оформлення, направлення та виконання якої визначається вищенаведеною Інструкцією про безготівкові розрахунки.

Аналіз вищенаведених законодавчих норм та положень підзаконних актів дає підстави для висновку, що у разі, якщо під час відкриття виконавчого провадження виконавець не мав відомостей про рахунки боржника, він зобов'язаний був подати відповідні запити, а після надходження на них відповідей - негайно накласти арешт на кошти боржника та не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту надіслати платіжні вимоги на примусове списання коштів.

У цивільному судочинстві діє принцип, відповідно до якого кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України).

Відтак ураховуючи, що посадовою особою органу державної виконавчої служби, бездіяльність якої оскаржується, не надано суду жодних доказів, які б спростовували доводи стягувача та свідчили про існування об'єктивних причин, які перешкоджали вжиттю вищевказаних заходів примусового виконання рішення суду, суд дійшов до переконання, що під час виконання виконавчого листа № 263/6067/17, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 24.05.2018 року заступник начальника Печерського РВ ДВС м. Київ ОСОБА_4 допустила неправомірну бездіяльність. Зазначена бездіяльність полягає у не винесенні постанови про накладення арешту на кошти боржника, під час відкриття виконавчого провадження або після надходження відповіді на запит з відомостями про рахунки боржника, з огляду на наявність такої вимоги у заяві боржника про відкритят виконавчого провадження, та подальші неодноразові звернення стягувача із відповідною заявою про накладення арешту на кошти боржника.

У звязку із викладеним, скарга в частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо не накладення арешту на майно (кошти) боржника, зобовязання накласти арешт на кошти боржника, які знаходяться на його рахунках, у розмірі суми стягнення, підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 3 зазначеної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, скаржником до суду надано розрахунок витрат на правничу допомогу, згідно якого адвокат на виконання договору про правову допомогу виконав наступні роботи: підготовка заяв до ДВС та вивчення причин не виконанян рішення суду 1 година, підготовка та участь у розгляді скарги на бездіяльність державног овиконавця 3 години.

Разом з цим, на думку суду зазначених розрахунок є необгрунтованим, оскільки витрати на підготовку заяв до ДВС не відносяться до витрат, повьязаних із розглядом справи, оскільки зазначені дії вчинені під час досудового врегулювання спору, а витрати з підготовки та участі у розгляді скарги на бездіяльність державного виконавця не конкретизовані, з урахуванням того факту, що представник скаржника не приймав участі в судових засіданнях під час розгляду скарги, та подав заяву про розгляд скарги у його відсутність, безпосередньо разом з подачею скарги.

На підставі ст.ст. 19, 124 Конституції України, ст.ст. 1, 10, 13, 18, 48, 52, 56 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 58, 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 137, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, заінтересована особа: заступник начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4 у виконавчому провадженні № 56692280, під час виконання виконавчого листа № 263/6067/17, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 24.05.2018 року, в частині не накладення арешту на майно (кошти) боржника ОСОБА_5 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Зобовязати заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ОСОБА_4, або іншу особу, уповноважену на вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 56692280, винести постанову про накладення арешту на майно (кошти) боржника ОСОБА_5 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», які знаходяться на його рахунках, у розмірі суми стягнення 29 928 грн.

Про виконання ухвали Печерський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві зобов'язаний повідомити суд та стягувача у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня складання ухвали. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя П.І. Папаценко