Єдиний унікальний номер 235/1874/13-ц Номер провадження 22-ц/804/2291/19

Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Санікової О.С.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 235/1874/13-ц

за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, заінтересовані особи: Покровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019року

(суддя Назаренко Г.В., ухвала постановлена в приміщенні суду в м. Покровськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, посилаючись на те, що постановою державного виконавця Філатової В.М. від 02 травня 2019 року у виконавчому провадженні №46721093 на нього накладений штраф в розмірі 50 відсотків суми заборгованості із сплати аліментів у сумі 83 546.91 грн. з перерахуванням на користь стягувача ОСОБА_1 , оскільки у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки та на 30.04.2019 року складає 167 093 грн. 82 коп. з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. До копії постанови довідка-розрахунок про заборгованість аліментів додана не була.

Вважаючи постанову державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про накладення на нього штрафу неправомірною, просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови від 02.05.2019 року та скасувати постанову.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, заінтересовані особи: Покровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1

у зв`язку з тим, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; повідомлено заявника, що розгляд цієї скарги віднесено до юрисдикції адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити скаргу для продовження розгляду до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, посилаючись на порушення норм процесуального права і, зокрема на те, що питання про закриття провадження по справі у зв`язку з тим, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, в судовому засіданні судом не було озвучено та не було заявлено жодною стороною по справі; законодавцем в ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено перелік постанов державного виконавця та перелік постанов приватного виконавця, які можуть бути оскаржені в адміністративному порядку та не визначено, що постанови державного виконавця про накладання штрафу оскаржуються до адміністративного суду; зауважує, що постанова державного виконавця про накладення штрафу винесена в межах примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, як додатковий захід примусового характеру та відповідальності боржника саме за невиконання рішення суду про стягнення аліментів на користь стягувача; суд першої інстанції послався на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №127/9870/16-ц стосовно оскарження постанови про накладення штрафу у виконавчому провадженні щодо примусового виконання постанови, винесеної державною виконавчою службою на користь ДВС, а не в зв`язку з невиконанням рішення суду, як додатковий захід примусового характеру та відповідальності боржника за невиконання рішення суду на користь стягувача; вважає, що штраф як додатковий захід примусового характеру та відповідальності боржника за невиконання рішення суду про стягнення аліментів на користь стягувача є похідним від вимог у приватно-правовому спорі; а саме штраф, винесений у виконавчому провадженні щодо примусового виконання постанови, винесеної державною службою на користь ДВС, повинен бути оскаржений до адміністративного суду, оскільки це публічно-правовий спір; з огляду на положення ч.ч.1,3 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її зажлвольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від ОСОБА_1 надійшов лист про неможливість явки у судове засідання.

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Закриваючи провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Такий висновок суду є правильним.

Як встановлено судом першої інстанції, скаржник звернувся зі скаргою на рішення та дії державного виконавця щодо виконання виконавчого листа, виданого 22.04.2013 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області у цивільній справі №2/235/830/13.

Скаржник просив визнати неправомірними дії державного виконавця, вчинені під час виконання вказаного виконавчого листа, а також визнати неправомірною та скасувати постанову про накладення на скаржника штрафу в сумі 83 546.91 грн.

На час звернення скаржника зі скаргою до суду першої інстанції діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року, у статті 74 якого був визначений порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців і посадових осіб органів державної виконавчої служби.

Відповідно до частини другої вказаної статті рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками й особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року встановив спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця та іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо покладення штрафу, згідно з яким відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів і мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Тому з дати набрання чинності зазначеного Закону, а саме з 5 жовтня 2016 року, справи про оскарження постанов державного виконавця щодо накладення штрафів мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №753/4348/17 (провадження №14-448 цс 18).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження за скаргою на постанову державного виконавця про накладення штрафу є законною і обгрунтованою.

Доводи апеляційної скарги про те, що частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року не визначено, що постанови державного виконавця про накладення штрафу оскаржуються до адміністративного суду, є помилковими.

Проаналізувавши положення цього Закону, Велика Палата зазначила, що імперативною нормою частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» - закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Довід апеляційної скарги про те, що в порядку адміністративного судочинства розглядаються скарги на постанови про накладення штрафу у виконавчому провадженні щодо примусового виконання постанови, винесеної державною виконавчою службою на користь ДВС, а не в зв`язку з невиконанням рішення суду, як додатковий захід примусового характеру та відповідальності боржника за невиконання рішення суду на користь стягувача, що є похідним від вимог у приватно-правовому спорі, є суб`єктивною думкою апелянта і не ґрунтується на законодавстві та судовій практиці.

Довід апелянта про те, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому секторі з посиланням на ч.1, 3 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України також є безпідставним, оскільки в даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, а не з позовними вимогами приватно-правового характеру.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

Отже, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення ухвали суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2019 року без змін..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 05 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач Санікова О.С.