Справа № 713/1020/18
Провадження №2/713/16/19
РІШЕННЯ

іменем України

17.01.2019 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Перепелиця Т.І., представника відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості .

В позові вказував, що 27.11.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит № б/н у розмірі 4400,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення ,що відповідає строку дії картки.

В порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК Україні, відповідач свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_2 станом на 16.05.2018 року має заборгованість 79704,62 грн., яка складається з наступного: 1473,58 грн. - заборгованість за кредитом; 69369,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4828,31- заборгованість за пенею та комісією , а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3783,55 грн. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.03.2007 року в сумі 79704,62 грн. та 1762, 00 грн. судового збору на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та день розгляду справи. Від нього до суду надійшла заява в якій позов підтримує в повному обсязі і просить розглядати справу у його відсутність. В адресованому суду відповіді на заперечення вважали що банком не пропущено строків позовної давності, а позивач звернувся в суд з позовом до спливу строку позовної давності.

Відповідач та її представник в судовому засіданні. Вважали, що позивач звернувся в суд з позовом з пропущенням строку позовної давності. У звязку з наведеним просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності та з цих підстав відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши доводи відповідача та її представника, розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

23 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір.

За договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 відсотків річних, які нараховуються на залишок заборгованості .

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписаний ним Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23 березня 2007 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг».

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати згідно умов.

Відповідач ОСОБА_2 станом на 16.05.2018 року має заборгованість 79704,62 грн., яка складається з наступного: 1473,58 грн. - заборгованість за кредитом; 69369,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4828,31- заборгованість за пенею та комісією , а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3783,55 грн. - штраф (процентна складова), , що підтверджено розрахунком заборгованості.

З позовною заявою позивач звернувся до суду 08 червня 2018 року.

Пунктом 3.13 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, тобто до 23 березня 2018 року. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Таким чином, сторони узгодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Зазначені висновки про правильне застосування норм права містяться у постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Згідно з частинами 1, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В пункті 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

За змістом ч.3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 виконувала умови кредитного договору з до 30.01.2014 року, а в подальшому припинив оплату чергових платежів.

Кредитор звернувся до суду з вимогами. Як видно з розрахунку заборгованості, останній платіж відповідачем було здійснено 30.01.2014 року .

Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 31 січня 2014 року. Трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 31 січня 2017 року.

Банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 08.06 2018 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

З огляду на вказані норми закону та обставини справи суд приходить до висновку про відмову задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 253, 254, 256, 257, 258, 260, 261, 266, 267 ЦК України, ст.ст. 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду через Вижницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 25 січня 2019 року.

Суддя: А. Ю. Кириляк