Ухвала

Іменем України

28 січня 2019 року

м. Київ

справа № 759/15191/17

провадження № 61-49107ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Ігнатченко Н. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року відкрито провадження по справі.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, 08 серпня 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 залишено без руху для усунення виявлених недоліків, а саме: звернутися до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.

На виконання вимог ухвали суду представником відповідача подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_6 поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року в цивільній справі № 759/15191/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду міста Києва, ухвалою від 22 жовтня 2018 року цивільну справу № 759/15191/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору прийнято до провадження Київського апеляційного суду та призначено до судового розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2017 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

28 грудня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернуся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Також у касаційній скарзі заявник виклав заперечення щодо ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 109 ЦПК України 2004 року позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Аналогічні положення містяться у частині першої статті 27 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 122 ЦПК України 2004 року у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Відповідно до вимог статті 414 ЦПК України 2004 року підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, у міжнародному цивільному процесі під підсудністю цивільних справ за участю іноземних осіб (міжнародною підсудністю) розуміють компетенцію судів певної держави щодо розгляду і вирішення цивільних справ та здійснення окремих процесуальних дій щодо іноземного елемента. Тому, спочатку необхідно вирішити питання про те, чи підлягає розгляду конкретна справа на території держави, до суду якої звернувся заявник, а вже потім має бути визначений конкретний суд, наділений повноваженнями вирішувати подібні цивільні справи.

Статтею 2 ЦПК України 2004 року передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно з частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що суд першої інстанції в порушення вимог частини третьої статті 122 ЦПК України 2004 року не перевірив місце проживання (реєстрації) відповідача, а відтак передчасно відкрив провадження у справі.

Доводи касаційної скарги про те, що спір між сторонами виник з приводу володіння та розпорядження нерухомим майном - квартирою, яка знаходиться в Святошинському районі міста Києва, тому ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі винесена обґрунтовано, а у апеляційного суду не було законних підстав для її скасування, Верховний Суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 114 ЦПК України 2004 року позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду, предметом спору між сторонами у цій справі є визнання недійсним пунктів 4.2, 4.3, 4.5 договору позики, якими встановлено права і обов'язки сторін та спосіб погашення боргу, у випадку його виникнення.

Отже, норми частини першої статті 114 ЦПК України 2004 року до даного позову застосуванню не підлягають.

Заперечення заявника у касаційній скарзі на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року в частині щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди з оцінкою апеляційного суду встановлених обставин, які на думку суду були поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші доводи касаційної скарги правильність висновків апеляційного суду не спростовують.

Отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, винесеним із додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами п'ятою і шостою статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик