Провадження № 2/760/3676/19
В справі № 760/218/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ з а о ч н е /

03 грудня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-я особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилається в позові на те, що з 9 лютого 2008 року перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2011 року шлюб з відповідачем був розірваний.

Даним судовим рішенням було встановлено, що шлюбні відносини сторін були фактично припинені у лютому 2010 року. З цього часу вони, як подружжя,спільно не проживали, не вели спільне господарство, мали окремий бюджет, донька подружжя проживала разом із матір`ю, на питання її виховання та утримання у сторін були різні погляди.

Рішенням суду у справі про розірвання шлюбу було визначено місце проживання дитини з нею.

З моменту розірвання шлюбу вони з відповідачем не спілкувалися з ініціативи останнього, який припинив таке спілкування ще до розірвання їх шлюбу.

У 2011 році вона здійснювала спробу стягнути з відповідача аліменти шляхом звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, але у зв`язку із недоліками, які не були виправлені, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2011 року заяву було повернуто.

Протягом часу, з якого вони припинили шлюбні відносини, відповідач ніколи не цікавився життям їх доньки, не приймав будь-якої участі у її вихованні, утриманні. Донька не знає батька в обличчя та не сприймає особу відповідача як рідну людину.

Будь-які зв`язки та контакти з відповідачем втрачені.

Відповідач жодного разу не повідомляв про своє місце перебування, номери телефонів, тощо, сам не проявляв ініціативи у спілкуванні з донькою, не цікавився станом її здоров`я, досягненнями, шкільними успіхами, додатковими потребами, не вітав зі святами, не проводив з нею часу, взагалі не брав ніякої участі у її житті.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Судові повістки, що направлялися на його адресу, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закіченням терміну зберігання.

Про причину неявки суд до відома не поставив.

Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи здійсненим відповідно до вимог закону.

Ухвалою суду від 14 січня 2019 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього та висновку суду про належне повідомлення відповідача про час розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, просить розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено, що сторони з 9 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2011 року шлюб між сторонами був розірваний.

Даним судовим рішенням встановлено, що з лютого 2010 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та мають окремий бюджет.

/ а. с. 3; 4 /

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановлені судовим рішенням про розірвання шлюбу сторін обставини про їх непроживання з лютого 2010 року, доказуванню не підлягають.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що ще до розірвання шлюбу відповідач припинив контакти з позивачкою до їх донькою, викреслив дитину зі свого життя, дитина його, як батька, не знає.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

З характеристики закладу загальноосвітньої середньої школи № 317 м. Києва вбачається, що питаннями, пов`язаними з навчальним процесом дитини, займається лише мати дитини, тобто позивачка.

Батько протягом навчання дитини у школі з класним керівником не спілкувався, жодного разу школу не відвідував.

Відповідно до Висновку № 107-40/7251 від 16 вересня 2019 року Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації прийнято рішення про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.

В той же час з Висновку вбачається, що під час бесіди з працівниками служби у справах дітей та сім`ї малолітня ОСОБА_4 повідомила, що вона не пам`ятає свого біологічного батька, він ніколи їй не телефонував, не вітав зі святами та не дарував подарунків.

За результатами психологічної роботи та відповідно до висновку психологічного обстеження міського центру дитини служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації № 156 від 2 серпня 2019 року, у малолітньої ОСОБА_4 до батька, громадянина ОСОБА_3 , відношення сформоване на основі ранніх дитячих спогадів та розповідей матері про нього.

Потреба в увазі, любові і визнанні з боку батька у дівчинки є незадоволеною через його тривалу відсутність у її житті.

/ а.с. 13, 106 - 110 /

Тобто, даними висновками відповідних служб, не дивлячись на наданий Висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, підтверджено самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини ще до розірвання шлюбу між сторонами, як її батьками.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що співробітники Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації аргументували своє рішення тим, що відповідач не з`явився на засідання служби, а тому невідоме його відношення до дитини.

При цьому висловлювали різні припущення щодо відповідача, як особи, а також про можливі причини його неявки на засідання, які стримали їх від прийняття іншого рішення та надання іншого Висновку.

Було встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Працівники служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації намагалися потрапити до помешкання за вищевказаною адресою, але двері квартири ніхто не відчинив.

/ а.с. 18 /

Після ознайомлення з висновком, представник позивача заявив ряд клопотань для встановлення інформації:

- про наявність у відповідача судимостей та перебування його у місцях позбавлення волі;

- про місце роботи та джерел доходів відповідача;

- про наявність або відсутність записів про смерть відповідача.

Ухвалою суду від 4 жовтня 2019 року клопотання було задоволено.

18 листопада 2019 року на адресу суду надійшов лист від Солом`янського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому повідомляє про відсутність в архіві відділу актового запису про смерть ОСОБА_3 .

/ а.с. 160 /

Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Відповідач, не з`явившись до суду та не надавши відзиву на позов, будь-яких доказів, які б спростовували приведені позивачкою обставини, не надав.

Відповідно до ч.ч.1, 2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року та «Савіни проти України» зазначає, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці.

При цьому позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і саме інтереси дитини повинні мати переважний характер над інтересами батьків.

Між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

На думку Суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються переліком, зазначеним у вище приведеній постанові Пленуму, і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Ухилення одного з батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є правовою підставою для позбавлення батьківських прав.

Однак, дане поняття, тобто ухилення від виконання батьківських обов?язків, є оціночним і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

В п. 52 рішення «Савіни проти України» зазначено, що Судом враховується, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави.

Звертаючись до суду, позивачка зазначає, що відповідач не приймає участі в житті дитини з 2010 року, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, дитина не пам`ятає його, як батька.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що дитина не пам`ятає біологічного батька, а за батька вважає вітчима.

Виходячи з цього, суд вважає, що зазначені вище фактори у своїй сукупності свідчать про ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками і небажанням виконувати їх, що дає суду підстави для висновку про позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналізуючи наданий 3-ю особою Висновок, суд вважає, що сам по собі він є суперечливим за своїм змістом та не відповідає інтересам дитини з урахуванням наступного.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

У згаданому рішенні Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, норми якої є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання.

При цьому в першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

З Висновку 3-ї особи вбачається, що в ньому, з однієї сторони, констатується відсутність відповідача, як батька, в житті дитини, тобто усунення від виконання батьківських обов`язків, а з другої сторони висловлюється позиція про недоцільність позбавлення його батьківських прав, яка нічим не обгрунтована, окрім формального посилання на необхідність захисту прав та інтересів дитини, без приведення при цьому в його змісті з урахуванням яких саме яких прав та інтересів дитини надавався такий висновок.

З урахуванням цього та викладеного вище, суд не може погодитися з Висновком про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини.

Суд при цьому також виходить з того, що правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і Висновку 3-ї особи, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.

З урахуванням приведеного вище та висновків суду суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 768, 40 гр. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 7, 19, 164, 165 СК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини, доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 11 грудня 2019 року.

Суддя Л.А.Шереметьєва