ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8007/19 Справа № 201/3618/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про стягнення процентів за користування грошовими коштами, 3% річних та індексу інфляції, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (далі ПАТ КБ ПриватБанк) про стягнення процентів за користування грошовими коштами, 3% річних та індексу інфляції, мотивуючи його тим, що фактично 10 грудня 2013 року та 06 березня 2014 року шляхом оприлюднення відкритої оферти між ним та ПАТ КБ ПриватБанк було укладено два депозитних договори на суму 39.000 грн. та 14.800 грн.

Вказував, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, з ПАТ КБ Приватбанк на його користь стягнуто 55.086 грн.83 коп.

Зазначав, що 29 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище рішення суду про стягнення на його користь грошових коштів.

Посилаючись на те, що рішення суду не виконувалось, банк користувався його коштами та не сплачує належні відсотки, що порушує його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь за договором від 10 грудня 2013 року №230009 (рахунок № НОМЕР_1 ) нараховані проценти з розрахунку 19,5% річних у розмірі 13.642 грн.52 коп., три проценти річних у розмірі 2.154 грн.08 коп., індекс інфляції у розмірі 27.768 грн.39 коп., а всього 43.564 грн.99 коп. та нараховані проценти за договором від 06 березня 2014 року №251175 (рахунок № НОМЕР_2 ) з розрахунку 18,5% річних у розмірі 4.904 грн.68 коп., три проценти річних у розмірі 817 грн.45 коп., індекс інфляції у розмірі 10.537 грн.75 коп., а всього 16.259 грн.93 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за депозитним договором від 10 грудня 2013 року №230009 у розмірі 28.004 грн.14 коп., яка складається із: заборгованості за процентами за користування грошовими коштами у розмірі 1.528 грн.48 коп., трьох процентів річних у розмірі 2.022 грн.66 коп. та індексу інфляції у розмірі 24.453 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за депозитним договором від 06 березня 2014 року №251175 у розмірі 10.587 грн.07 коп., яка складається із: заборгованості за процентами за користування грошовими коштами у розмірі 535 грн.03 коп., трьох процентів річних у розмірі 772 грн.44 коп. та індексу інфляції у розмірі 9.279 грн.60 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позов, позивачем не доведено, що ним укладено договори депозиту, банк позбавлений можливості доступу до документів, укладених Кримською філією.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року скасовано і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року у цивільній справі №201/14616/15-ц, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти у розмірі 55.086 грн.83 коп. та судовий збір у розмірі 550 грн.87 коп. (а.с.15-18).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року, зокрема, встановлено, що 23 квітня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 у Сімферопольській філії ПАТ КБ «ПриватБанк» було відкрито рахунок № НОМЕР_3 ; на виконання рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 28 січня 2013 року у справі №5002/-20/3800-2012 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 80.870 грн.70 коп. Державною казначейською службою України з рахунку обліку депозитних сум на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_4 у період з 23 квітня 2013 року по 22 жовтня 2013 року була перерахована грошова сума у розмірі 55.086 грн.83 коп. згідно з розпорядженнями державного виконавця відділу державної виконавчої служби Євпаторійського міського управління юстиції Бондаренко Д.П.

Також встановлено, що постановою головного державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 29 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, що виданий на виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року у вищевказаній цивільній справі №201/14616/15-ц (а.с.78,79).

З виписки по рахунку встановлено, що депозитний договір від 10 грудня 2013 року №230009 було укладено на строк 182 дні зі сплатою 19,5%, тобто строк дії договору закінчився 10 червня 2014 року, а депозитний договір від 06 березня 2014 року №251175 укладено на 92 дні зі сплатою 18,5%, тобто строк дії договору закінчився 06 червня 2014 року.

10 січня 2014 року, 10 лютого 2014 року, 11 березня 2014 року та 10 квітня 2014 року банком ОСОБА_1 виплачувалися проценти за депозитним договором від 10 грудня 2013 року №230009 у розмірі 625 грн.07 коп., 645 грн.90 коп., 604 грн.24 коп., 500 грн.05 коп., що підтверджується випискою по рахунку (а.с.13, 85).

Згідно змісту позовної заяви та пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що грошовою сумою у загальному розмірі 55.086 грн.83 коп., стягнутою за рішенням суду, ОСОБА_1 розпорядився наступним чином: грошові кошти у розмірі 39.000 грн. були перераховані на рахунок № НОМЕР_1 , згідно відкритої оферти банку за договором від 10 грудня 2013 року №230009 строком на 182 дні, зі ставкою 19,5% річних; грошові кошти у розмірі 14.800 грн. були перераховані на рахунок № НОМЕР_2 , згідно відкритої оферти банку за договором від 06 березня 2014 року №251175, строком на 92 дні, зі ставкою 18,5% річних; на рахунку № НОМЕР_5 залишився залишок у розмірі 1.286 грн.83 коп.

Відповідно до виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 23 квітня 2013 року по 18 вересня 2015 року за рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_5 перераховано кошти за договором від 10 грудня 2013 року №230009 у розмірі 39.000 грн. на рахунок № НОМЕР_1 та за договором від 06 березня 2014 року №251175 у розмірі 14.800 грн. на рахунок № НОМЕР_2 (а.с.12-13,82-85).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист на виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року знаходиться у відділі державної виконавчої служби та банком не виконується, а тому вимоги позивача про стягнення процентів за користування грошовими коштами за період з 01 травня 2014 року по 02 березня 2016 року, 3% річних та індексу інфляції є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У справі «Zolotas проти Греції» (№2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)».

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, зі спливом кожного кварталу.

Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Таким чином, виходячи з положень статей 1058, 1060, частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу до банку, до дня фактичного його повернення вкладникові.

Отже, банківський вклад є повернутим у день його фактичного повернення, а не в день формального перерахування на рахунок вкладника, з якого кошти неможливо отримати.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).

Крім того, такої ж правової позиції дотримувався і Верховний Суд України. Зокрема, у постанові від 25 грудня 2013 року №6-140цс13 зазначено, що згідно зі статтями 526, 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Позивач не міг користуватись грошовими коштами, перерахованими на його рахунок.

Рішення суду не виконувалось.

Колегія суддів наголошує на тому, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування ним грошовими коштами та доводи апеляційної скарги банку цих фактів не спростовують.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанцій про те, що позивач має право на отримання заборгованості по відсоткам та компенсаційних виплат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що визначаючи розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних, місцевий суд здійснив їх розрахунок, який був перевірений колегією суддів та оцінений у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.

Позивач надав відповідний розрахунок,який відповідачем не спростований.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнуті суми перевищують передбачені законом штрафні санкції колегією суддів відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.