ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/8771/17

провадження №22ц/822/35/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідачів: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марина Олександрівна, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук Олена Віталіївна, про визнання недійсними довіреності, договору дарування будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 жовтня 2018 року у складі судді Семенка О.В.,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними довіреності, договору дарування будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зазначав, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_6, він став власником 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_1

У 2017 році він дізнався, що без його відома та волі від його імені була оформлена та нотаріально посвідчена довіреності від 02 листопада 2015 року на ім'я відповідача ОСОБА_5 щодо надання останньому повноважень подарувати належне йому будинковолодіння відповідачці ОСОБА_6; того ж дня такий договір дарування було нотаріально посвідчено, на що його дружина згоди також не давала.

Позивач також зазначав, що у подальшому 09 листопада 2015 року відповідачка ОСОБА_6 подарувала спірний будинок ОСОБА_11, яка 14 квітня 2017 року подарувала його відповідачу ОСОБА_7, який, у свою чергу 27 липня 2017 року відчужив спірний будинок відповідачці ОСОБА_8 за договором довічного утримання.

Посилаючись на указані обставини, укладення першого договору дарування також внаслідок зловмисної домовленості представника, який діяв за дорученням з обдарованим, позивач просив визнати недійсною довіреність від 02 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Литвинчук О. В., на підставі якої він ніби-то уповноважив ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_6 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2; визнати недійсним договір дарування 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2, укладений 02 листопада 2015 року відповідачем ОСОБА_5, який діяв від його імені на підставі довіреності від 02 листопада 2015 року та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М. О.; витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_8 на його користь спірне нерухоме майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність від 02 листопада 2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Литвинчук О. В., на підставі якої позивач ОСОБА_1, уповноважив ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_6, 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2.

Визнано недійним договір дарування 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2, укладений 02 листопада 2015 року відповідачем ОСОБА_5, який діяв від мені позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 02 листопада 2015 року та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М. О.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції було порушено порядок повідомлення осіб про розгляд справи, звертаючи увагу при цьому на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про направлення йому, як позивачу, повідомлення про призначення судового засідання, яке відбулося 10 жовтня 2018 року, у результаті проведення якого було ухвалено оскаржуване рішення.

Вважає, що договір дарування та довіреність, які ним оскаржуються, потрібно визнати недійсними не внаслідок їхньої удаваності, як про це зазначає суд першої інстанції, а внаслідок того, що під час їх укладення не було дотримано вимог частин 3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Стверджує, що спірний будинок вибув поза його волею, отже існують підстави для витребування його від добросовісного набувача.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про визнання недійсними довіреності та договору дарування скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити, в решті рішення залишити без змін.

Посилається на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції повинен був залишити даний позов без розгляду, а не розглядати справу по суті, оскільки позивачем не повністю сплачено судовий збір. Заявник вважає, що суд помилково встановив, що 02 листопада 2015 року між сторонами в дійсності відбулося розірвання купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року, яке було оформлено договором дарування від 02 листопада 2015 року та дійшов до невірного висновку про те, що оскаржувані позивачем договір дарування та довіреність є удаваними та недійсними в силу норм частини 5 статті 203 ЦК України, з огляду на визнання відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 того факту, що 02 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 під виглядом договору дарування, в дійсності відбулось розірвання договору купівлі-продажу від 02 лютого 2015 року у зв'язку із не проведенням покупцем ОСОБА_1 повної оплати за будинок. Також ОСОБА_5 зазначає, що позивач не посилався на норми статті 235 ЦК України та не просив суд визнати оскаржувані ним правочини удаваними, що позбавляло суд першої інстанції можливості визнати їх недійсними з цих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що твердження позивача про те, що суд позбавив його можливості особисто брати участь у судових засіданнях не відповідає дійсності і не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги висновок почеркознавчої експертизи та, мотивуючи це тим, що наведений висновок спростовується показами приватного нотаріуса Литвинчук О.В. Також звертає увагу на те, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин норму частини 5 статті 203 ЦК України, визнаючи недійними оскаржувані довіреність та договір дарування, як правочини, які не спрямовані на настання правових наслідків, обумовлених ними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Вказує, що висновком почеркознавчої експертизи від 17 липня 2017 року підтверджується той факт, що ним не підписувалася оскаржувана довіреність від 02 листопада 2014 року та вважає, що вказаний висновок безпідставно не взятий до уваги судом першої інстанції.

Також ОСОБА_2 звертає увагу на те, що визнаючи договір дарування удаваним, судом надано невірну оцінку фактичним обставинам справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 слід задовольнити частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані договір дарування та довіреність від 02 листопада 2015 року є недійсними в силу норм частини 5 статті 203 ЦК України, оскільки встановлено, що між сторонами в дійсності відбулось розірвання договору купівлі - продажу спірного будинкволодіння.

Також суд посилався на те, що позивачем не доведено, що вибуття з його володіння 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2 відбулося поза його волею.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинами справи, суд дійшов внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Це згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нвого судового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

У справі встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 67/100 ідеальних часток будинковолодіння від 05 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., продавець ОСОБА_12 продала, а покупець ОСОБА_1 придбав 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2, які складаються з двох житлових будинків Літ «А», загальною площею 207,10 кв. м. та Літ «З», загальною площею 88,10 кв. м. (т.1, а.с. 89).

Зазначений договір у судовому порядку не визнавався недійсним, а тому відповідно до статті 204 ЦК України його правомірність презюмується.

Встановлено, що 02 листопада 2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук О.В. від імені позивача ОСОБА_1 посвідчено довіреність, за змістом якої позивач ОСОБА_1 уповноважив відповідача ОСОБА_5 подарувати відповідачці ОСОБА_6 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_3 (т.1, а.с.10).

Позивач стверджує, що не підписував цієї довіреності та не уповноважував відповідача ОСОБА_5 розпоряджатися спірним майном.

У подальшому 02 листопада 2015 року згідно з договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_1, за вказаною довіреністю, подарував указане нерухоме майно відповідачці ОСОБА_6 (т.1, а.с. 159).

Встановлено також, що за договором дарування від 09 листопада 2015 року відповідачка ОСОБА_6 подарувала спірне нерухоме майно ОСОБА_11, яка подарувала вказаний об'єкт відповідачу ОСОБА_7 за договором дарування від 14 квітня 2017 року.

Надалі відповідач ОСОБА_7 27 липня 2017 року уклав з відповідачкою ОСОБА_8 договір довічного утримання, на підставі якого право на спірне нерухоме майно зареєстровано за указаною відповідачкою.

Указане визнається сторонами та стверджується змістом Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна(т.1, а.с.11-23).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що довіреність від 02 листопада 2015 року, згідно якої він надав ОСОБА_5 право підписувати договір дарування, суперечить актам цивільного законодавства України, а саме частини 2 статті 207 ЦК України, оскільки в момент вчинення довіреності він її не підписував, до нотаріуса з цього приводу не звертався, не уповноважував відповідача на вчинення від його імені правочинів щодо розпорядження спірним будинковолодінням.

Колегія суддів погоджується з такими доводами позивача.

Згідно з частиною 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно з частиною 1, частиною 3 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи № 900-К від 17 серпня 2018 року встановлено, що підписи в довіреності від 02 листопада 2015 року виконані не ОСОБА_1, а іншою особою (т. 2, а.с.122-133).

Указаний висновок належним чином обгрунтованим, відповідає матеріалам справи, не викликає сумнівів у його правильності

Належні докази, які б спростовували вказаний висновок експерта, в матеріалах справи відсутні, не надані такі докази і в суді апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Разом з тим, відповідачі клопотання про призначення повторної судової експертизи не заявляли, на підтвердження своїх заперечень таким процесуальним правом не скористалися, в тому числі і в апеляційному суді.

Доводи відповідачів щодо неналежності вищевказаного висновку, як доказу у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони нічим не підтверджені, ґрунтуються на власному суб'єктивному сприйнятті відповідачів обставин справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок почеркознавчої експертизи № 900-К від 17 серпня 2018 року є належним та допустимим доказом у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, а суд першої інстанції безпідставно не взяв його до уваги як доказ на підтвердження позовних вимог.

Також колегія суддів вважає необґрунтованим покладення судом першої інстанції в основу рішення пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Литвинчук О. В., допитаної як свідка, щодо обставин власноручного підписання в її присутності ОСОБА_1 02 листопада 2015 року довіреності на ім'я ОСОБА_5

Суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням указаної особи, яка є особою безпосередньо заінтересованою у вирішення спору не на користь позивача.

Такі свідчення спростовуються висновком судово-почеркознавчої експертизи.

За обставинами справи встановлено, що позивач постійно проживає за межами Чернівецької області, а тому його доводи про те, що він не був присутнім під час складання та посвідчення довіреності у нотаріальній конторі, що розташована у м. Чернівці, заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції як на підставу відмови у позові послався на нотаріально засвідчену письмову заяву третьої особи ОСОБА_4, яка надала згоду позивачу як подружжю на дарування відповідачці ОСОБА_6 спірного майна - 67/100 ідеальних часток будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_4

Проте указана заява не свідчить про наявність волевиявлення самого позивача на укладення правочинів.

ОСОБА_4 заперечує складання та підписання нею такої заяви, а відповідно до висновку вже згаданої судово-почеркознавчої експертизи відповідні підписи на заяві виконані або ймовірно виконані не ОСОБА_4

Отже, оцінюючи докази у їх сукупності та враховуючи те, що у справі встановлено, що довіреність від 02 листопада 2015 року, на підставі якої діяв ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 при укладенні договору дарування спірної частки будинковолодіння ОСОБА_6, була підписана не позивачем, а невідомою особою, без відома та волевиявлення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані договір дарування та довіреність слід визнати недійсними не внаслідок їхньої удаваності, як про це безпідставно зазначив суд першої інстанції, а на підставі частини 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору дарування на підставі статті 232 ЦК України, то вони є необґрунтованими, оскільки спірні відносини не регулюються указаною нормою права.

Таким чином, на часткове задоволення вимог обох апеляційних скарг рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсними правочинів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов слід задовольнити частково з наведених вище підстав.

Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові в цій частині виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння позивача з його волі, що унеможливлює витребування майна від відповідачки.

Такий висновок є помилковим.

У справі встановлено і це визнається сторонами та їх представниками, що спірне будинковолодіння після укладення оспорюваних правочинів та подальших правочинів з володіння позивача не вибувало, з його відома нерухомим майном користується його донька.

Отже, відмова у позові про витребування майна з чужого незаконного володіння із вказаних судом першої інстанції підстав є необґрунтованою.

За змістом частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною 3 статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимога ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_8 хоча і сформульована як вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України, однак, з урахуванням того, що спірне майно з володіння позивача не вибуло, фактично зводиться до вимоги поновити права на спірне володіння.

Про це зазначив в суді апеляційної інстанції сам позивач.

Такі вимоги позивач обґрунтовує необхідністю поновити його юридичний статус власника майна, оскільки внаслідок укладення декількох правочинів, стороною яких він не був, майно на даний час зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_8

Як випливає з роз'яснення, яке міститься у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням наведеного, фактичного змісту та спрямованості вимог позивача, ефективним способом захисту права позивача є визнання за ним права власності на спірне будинковолодіння, оскільки такий спосіб захисту, не суперечить закону.

У спірному випадку це не є виходом за межі предмету чи підстав позову.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково в обсязі та з підстав наведених вище.

Водночас доводи заявника ОСОБА_1 про порушення його процесуальних прав внаслідок неповідомлення його про дату та час судових засідань не заслуговують на увагу, оскільки в судових засідання брав участь його представник.

Заявник ОСОБА_5 посилається на несплату позивачем у повному обсязі в суді першої інстанції судового збору.

Проте указане не є підставою для скасування рішення суду, яким спір вирішено по суті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що позивач не просив визнати оспорювані правочини на підставі статті 235 ЦК України, що заслуговує на увагу і є однією з підстав скасування рішення суду першої інстанції.

Проте решти доводів апеляційної скарги, які в основному зводяться до непогодження з висновками суду першої інстанції та оцінки доказів, недоліків змісту позовної заяви не є підставою для ухвалення нового судового рішення про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача ОСОБА_5 посилається на незазначення позивачем конкретної правової норми, на підставі якої заявлено вимоги про визнання правочинів недійсними.

Проте указане не є підставою для відмови у позові, оскільки правильне застосування норм матеріального права є обов'язком суду.

Отже, за наслідками апеляційного розгляду справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення, яким позов слід задовольнити частково: визнати недійсною довіреність від 02 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Литвинчук О.В., визнати недійсним договір дарування 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2, укладений 02 листопада 2015 року між ОСОБА_1, від імені якого діяв на підставі довіреності від 02 листопада 2015 року ОСОБА_5, та ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_1 спірне майно.

Водночас, у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_7 про визнання недійсною довіреності, договору дарування будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити, оскільки указаний відповідач не є стороною оспорюваних правочинів, не володіє спірним майно, а також не є особою, за якою зареєстровано право власності на це майно.

За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру.

Позивачем сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру у розмірі 1280 грн, а за вимоги майнового характеру 1241 грн.

За подання апеляційної скарги ним сплачено відповідно до указаних вимог 1920 грн та 1861 грн 50 коп.

Тому з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, щодо яких задоволено вимоги немайнового характеру, на користь позивача слід стягнути про 1600 грн з кожного - витрат зі сплати судового збору (1280+1920)/2); а з відповідачки ОСОБА_13, щодо якої задоволено вимоги майнового характеру, - 3102 грн 50 коп. (1241+1861,50).

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 жовтня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідачів: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Марина Олександрівна, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Литвинчук Олена Віталіївна, про визнання недійсними довіреності, договору дарування будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність від 02 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Литвинчук Оленою Віталіївною, зареєстровану у реєстрі за № 9426, згідно якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_6 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_3.

Визнати недійсним договір дарування 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_2, укладений 02 листопада 2015 року між ОСОБА_1, від імені якого діяв на підставі довіреності від 02 листопада 2015 року ОСОБА_5, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко Мариною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за №8987.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 67/100 ідеальних часток будинковолодіння по АДРЕСА_3.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання недійсною довіреності, договору дарування будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 по 1600 (одній тисячі шістсот) гривень з кожного - витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 3102 (три тисячу сто дві) гривні 50 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 25 січня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк