Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 344/12856/15-ц

провадження № 61-17217св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2019 року у складі судді Антняка Т. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 серпня

2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтував тим, що 22 квітня 2012 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені позивача на підставі довіреності, та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в позику у розмірі

1 597 140,00 грн, що відповідно до курсу Національного банку України

(далі - НБУ) на день посвідчення договору становило 200 000,00 доларів США, на термін до 20 вересня 2012 року.

Факт передачі грошових коштів підтверджено договором, який був підписаний сторонами з дотриманням вимог Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), у присутності приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В. Д. та посвідчений за реєстраційним № 1667.

Згідно з пунктом 1.2 зазначеного вище договору позики позичальник зобов`язаний

до 20 вересня 2012 року повернути позикодавцеві позику в розмірі, що зазначений у пункті 1 договору, але в будь-якому випадку не менше суми еквівалентній

200 000,00 доларів США згідно з курсом НБУ на момент повернення грошових коштів.

Звертав увагу на те, що відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а тому на нього має бути покладена відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України та умовами зазначеного вище договору позики.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу за договором позики в розмірі 1 653 100, 75 грн, що еквівалентно 60 979 доларів США відповідно до курсу НБУ станом на 11 грудня 2017 року; відсотки за невиконання умов договору позики в розмірі 636 614, 98 грн, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США відповідно до курсу НБУ станом на 11 грудня 2017 року, а також судові витрати.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до

ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Зустрічні позовні вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_1 ніколи не було жодних домовленостей щодо укладення договору позики на суму

1 597 140,00 грн, що еквівалентно 200 000,00 доларів США.

Посилаючись на те, що він договір позики від 20 квітня 2012 року не підписував, грошових коштів від ОСОБА_1 або його представника не отримував, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічні вимоги - визнати недійсним договір позики від 20 квітня 2012 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 16 листопада 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики до спільного розгляду із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 28 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 20 квітня 2012 року в розмірі 1 653 100,75 грн, що еквівалентно 60 979,00 доларів США згідно з курсом НБУ станом на 11 грудня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за договором позики від 20 квітня 2012 року в розмірі 636 614,98 грн, що еквівалентно 23 483, 23 доларів США згідно з курсом НБУ станом на 11 грудня 2017 року.Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 частково виконав зобов`язання, повернувши позику в розмірі 35 000,00 доларів США та об`єкт нерухомості в рахунок часткового виконання договору позики загальною вартістю 1 027 775,00 гривень, що еквівалентно

39 000,00 доларів США, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення залишку суми позики є обґрунтованими. Встановивши, що відповідач допустив прострочення виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції також вважав, що позивач має право на відшкодування матеріальних втрат кредитора та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

Не погодившись з зазначеним вище рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відсотків на підставі частини другої статті 625 ЦК України, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 серпня

2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що встановивши, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов укладеного з ОСОБА_1 договору позики, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму

залишку основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою

статті 625 ЦК України, що також передбачено у пункті 2 договору позики від 20 квітня 2012 року.

Апеляційним судом перевірено розрахунок відсотків за користування позикою та зроблено висновок, що відповідачем за первісним позовом його правильність не спростована.

Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправомірності нарахування 3 % річних в іноземній валюті, оскільки заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Апеляційним судом також відхилено доводи заявника щодо звернення позивача з пропуском позовної давності та зазначено, що перебіг строку позовної давності розпочався з 20 вересня 2012 року (строк сплати боргу), а позов подано до суду 31 серпня 2015 року, що підтверджується відтиском штемпеля на позовній заяві.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та інших учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 серпня

2019 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення первісного позову про стягнення відсотків за невиконання зобов`язання та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про стягнення відсотків за договором позики, жодним чином не мотивував прийняте ним рішення в цій частині. Зі змісту рішення не вбачається правової підстави для розрахунку відсотків за користування позикою, за який період користування позикою здійснено нарахування відсотків та яка сума була взята при їх розрахунку. На зазначені обставини відповідач за первісним позовом звертав увагу в апеляційній скарзі, проте судом апеляційної інстанції такі доводи заявника проігноровано.

Також, звертав увагу на те, що розрахунок трьох відсотків річних здійснено в еквіваленті до долара США. Проте за умовами договору позики позичальник отримав позику у національній валюті України, а тому і повертати її був зобов`язаний в еквіваленті гривни до долара США.

Вказував та те, що задовольняючи частково позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % відсотків річних від простроченої суми позики за весь час прострочення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, при розрахунку цієї суми необґрунтовано виходив із суми позики в розмірі

200 000 доларів США.

Також зазначав, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, оскільки проігноровано його клопотання про відкладення справи у зв`язку із хворобою, чим порушено його право на участь у судовому засіданні та надання пояснень.

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначає про безпідставність її доводів.

Вважає, що метою її подання є затягування розгляду справи та ухилення від виконання рішення суду першої інстанції, яке було обґрунтовано залишено без змін постановою апеляційного суду. Користуючись пільгами зі сплати судового збору, відповідач умисно оскаржує судові рішення судів попередніх інстанцій, не наводячи при цьому аргументів, які б свідчили про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Всім доводам касаційної скарги була надана належна правова оцінка апеляційним судом.

Твердження заявника про порушення апеляційним судом рівного процесуального становища сторін є надуманим та таким, що спростовуються матеріалами справи. Під час перебування справи в провадженні судів попередніх інстанцій її розгляд відкладався декілька разів і завжди за клопотанням відповідача за первісним позовом чи його представника, при цьому особисто ОСОБА_2 жодного разу не приймав участь у розгляді справи.

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 подав відповідь на відзив представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому зазначає, що він не був присутнім жодного разу під час розгляду справи з поважних причин, маючи незадовільний стан здоров`я та через моральні принципи, оскільки в судових засіданнях приймав участь представник позивача ОСОБА_4 , який незаконно заволодів його грошовими коштами у розмірі 40 000,00 доларів США, начебто на погашення заборгованості за зазначеним вище договором позики.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині задоволення первісного позову про стягнення залишку суми позики, та відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, а тому відповідно до частин першої і другої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не перевіряється судом касаційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 22 квітня 2012 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 04 червня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелком Д. Б., та

ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В. Д. за реєстраційним № 1667.

За умовами договору ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в позику грошові кошти у розмірі 1 597 140,00 грн, що на день посвідчення договору було еквівалентно

200 000,00 доларів США.

Пунктом 1 зазначеного вище договору було визначено терміном сплати боргу

до 20 вересня 2012 року.

Позику ОСОБА_2 отримав за згодою своєї дружини ОСОБА_5 , що підтверджено її особистим підписом та засвідчено нотаріусом.

Позичальник зобов`язувався до 20 вересня 2012 року повернути позикодавцеві позику в розмірі, що зазначений у пунктом 1 договору, але в будь-якому випадку не менше суми еквівалентній 200 000 доларів США згідно з курсом НБУ на момент повернення грошових коштів.

Судами також встановлено, що відповідач за первісним позовом позику повернув лише частково, що і стало підставою для звернення ОСОБА_1 із позовом про стягнення залишку позики та компенсації за порушення ОСОБА_2 зобов`язань.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У зазначеній вище нормі цивільного законодавства визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За містом цієї норми закону нарахування, зокрема, трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_2 повернув позику ОСОБА_1 лише частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, врахувавши заяву позивача про зменшення позовних вимог, обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача відсотки за прострочення виконання зобов`язання, при цьому при обрахунку 3% річних судами правильно взята за основу прострочена сума в валюті, визначеній у договорі.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди при розрахунку суми відсотків необґрунтовано виходили із суми позики в розмірі 200 000 доларів США, є помилковими та спростовуються матеріалами справи, оскільки, враховуючи суми повернення боргу ОСОБА_2 , позивач здійснював нарахування 3 % річних щоразу виходячи із суми заборгованості, яка зменшувалась із поверненням основної суми боргу на час нарахування компенсаційних виплат. Таким чином, сума заборгованості постійно змінювалась з урахуванням вже повернутої частини, що чітко відображено у розрахунках позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково стягнули 3 % річних в іноземній валюті, не заслуговують на увагу, оскільки передбачене частиною другою статті 625 ЦК Українинарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, адже є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_2 є ідентичними доводам його апеляційної скарги, а отже, Верховний Суд, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, а також вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд, проігнорувавши його клопотання про відкладення розгляду справи, прийняв постанову, чим порушив його право на участь у судовому засіданні та надання пояснень, з огляду на таке.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня

1989 року).

У пункті 3 частини першої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. При цьому учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

З матеріалів справи вбачається та це підтверджує відповідач у відповіді на відзив ОСОБА_1 , що з початку розгляду справи, провадження у якій відкрито у 2015 році, ОСОБА_2 жодного разу не приймав участі в судових засіданнях.

Апеляційне провадження у справі, що переглядається, було відкрито 10 травня

2019 року.

У судове засідання, призначене на 11 червня 2019 року представник відповідача не з`явилась, подавши клопотання про його відкладення у зв`язку з зайнятістю у кримінальній справі та подала клопотання про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою суду від 11 червня 2019 року розгляд справи продовжено на 15 днів та відкладено її розгляд на 23 липня 2019 року.

22 липня 2019 року представник відповідача подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні.

Розгляд справи відкладено на 15 серпня 2019 року.

14 серпня 2019 року ОСОБА_2 подав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з стаціонарним лікуванням.

Посилаючись на те, що неодноразове відкладення розгляду справи призвело до її тривалого розгляду, що негативно впливає на права іншого учасника справи, який очікує судового рішення та його виконання з часу звернення до суду з позовом, тобто з серпня 2015 року, апеляційний суд обґрунтовано розглянув справу без участі відповідача та його представника, при цьому відсутність останніх під час прийняття оскаржуваної постанови на правильність висновків апеляційного суду не вплинуло.

Розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого обґрунтовано залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд також не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 серпня

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик