Справа № 288/1356/18
Провадження № 2/288/145/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року смт Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

з участю секретаря судових засідань - Франчук Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права співзабудовника Ѕ частини збудованого за час шлюбу житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позову ОСОБА_1 (далі - позивач) зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28 квітна 2001 року по 14 липня 2015 року.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області шлюб між ними було розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними, за рахунок спільних коштів та особистої праці, було побудовано житловий будинок у АДРЕСА_1 .

Будинок закінчений будівництвом у 2010 році, до будинку підключено всі комунікації. Будинок забезпечено водопостачанням та водовідведенням.

Починаючи з 21 червня 2004 року, на підставі договору № 104-0023 від 21 червня 2004 року у будинку здійснюється використання електроенергії.

У будинку виконано всі види оздоблювальних робіт, встановлено сантехнічне обладнання та меблі.

Тобто будинок експлуатується за цільовим призначенням.

Вона з відповідачем проживали разом у будинку до розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу відповідач у будинку не проживав, так як мав уже іншу сім`ю та проживав в окремій орендованій ним квартирі.

Позивач залишилася проживати у будинку разом з неповнолітньою дочкою. Проте, відповідач обмежив її у користуванні будинком та речами, які були набуті ними під час шлюбу та перебувають в будинку 07 липня 2018 року.

Позивач зазначає, що того дня вона повернулася з дочкою з відпочинку та виявила, що замок від вхідних дверей було замінено на інший, а у будинку вже проживає відповідач з іншою жінкою.

В зв`язку з чим, позивач вимушена була викликати працівників поліції та поселитися на проживання за її місцем реєстрації, до іншого житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , що належить на праві власності матері відповідача - ОСОБА_4 та розташований в одному дворі.

Відповідач жодних її прав на спільно побудований житловий будинок не визнає, не бажає будинок вводити в експлуатацію та реєструвати на нього право власності, що в свою чергу порушує її право власності на спільне майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружися, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, а тому позивач позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного нерухомого майна.

Враховуючи вищевикладене, позивач уточнивши позовні вимоги просить, визнати житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 (він же 37/1), об`єктом спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

Визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право співзабудовника Ѕ частини збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію жилого будинку, розташованого у АДРЕСА_1 (він же 37/1).

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду заперечення та відзив в яких зазначив, що він ніколи не був забудовником житлового будинку і позивач таких доказів не надала суду і не зможе їх надати, так як їх не існує. Він народився та весь час проживав і проживає в будинку матері. Разом з ним в цьому ж будинку проживала до січня 2019 року його колишня дружина, позивач по справі. Можливо, що позивач самостійно, без її відома, зверталась до Попільнянської селищної ради і їй виділялась земельна ділянка під забудову. Можливо, у неї є документи на виділення їм земельної ділянки, надання дозволу на будівництво або проектна документація на забудову. Йому про наявність у позивача таких документів нічого не відомо. Позивач також не надала доказів того, що вони щось будували чи придбавали якісь цінні речі за час їхнього шлюбу. Шлюб зареєстрували 28 квітня 2001 року. Як випливає з позовної заяви, то будинок про який говорить позивач, був побудований в червні 2004 року (заключений договір на електропостачання). Вони, як сторони по справі, ніколи не були забудовниками. Вони не будувалися ні в АДРЕСА_2 , ні в інших місцях. За час шлюбу вони проживали в будинку його матері, який розташований на земельній ділянці, приватизованій матір`ю. Вони не думали будуватися і тому не зверталися з даним питанням до органів влади для виділення земельної ділянки та для надання дозволу на забудову. Він тривалий час працював у Попільнянському відділі міліції і не мав можливості будуватися. За час шлюбу у них із позивачем народилася дитина, що взагалі унеможливлювало ніяке будівництво. Крім того, за час їхнього шлюбу він вступив на заочне навчання у вищий навчальний заклад, який і закінчив успішно. Навчання теж вимагало великих матеріальних затрат і часу для підготовки, ніхто не думав про будівництво. У нього у власності немає ніякого нерухомого майна і не було ніколи. Позивач не вказала, що у них є спільна дитина, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з відповідачем. Позивачем не надано до суду жодного документа на підтвердження її участі у будівництві окремого приміщення та у витратах на дане будівництво. Вона не надала доказів про наявність у неї права забудовника. Ними також ніколи не було укладено ніяких угод про їхню участь у будівництві та подальшого розподілу нерухомого майна./т.1 а.с. 54,167/

ОСОБА_4 надала до суду відзив, в якому зазначила, що ні позивач ні відповідач ніколи не були забудовниками житлового будинку на земельній ділянці, яка перебувала у неї в користуванні, а затим і у власності, яка розташована в АДРЕСА_2 . Позивач таких доказів не надала суду і не зможе їх надати, так як їх не існує. Вона є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Земельна ділянка, на якій розташовано її житловий будинок теж належить їй на праві власності. ЇЇ син, ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , з 28 квітня 2001 року по 14 липня 2015 року. За час шлюбу вони проживали спочатку у її будинку, а потім вона побудувала, в якості літньої кухні, ще одне приміщення. Останні роки син з невісткою проживали в її новозбудованому приміщенні, тобто в літній кухні. Дане житлове приміщення вона розпочала будувати задовго до вступу її сина в шлюб з ОСОБА_6 , тобто ще в 1995 році. Вона є одноосібним забудовником та власником земельної ділянки. Право власності на новозбудоване приміщення вона ще не встигла оформити в зв`язку з тим, що вона отримує малу пенсію і не має коштів для цього. В жовтні 2018 року, після розірвання шлюбу з її сином вона добровільно звільнила спірне приміщення. Ні з позивачем ні з відповідачем вона ніяких договорів про спільну участь у будівництві не укладала. Вони також не зверталися до неї по питанню оренди земельної ділянки особистого будівництва./т.1 а.с. 185/

Свідок ОСОБА_7 показала, що вона давно знає цю родину, вони проживали разом з дитиною. Спільно будували будинок. Вона проживає напроти них з 2004 року. В 2004 році будинку ще не було, всередині будинку була він придатний для проживання. ОСОБА_8 жила в новому будинку, на даний час проживає в старому, тому що приїхавши з моря не могла відчинити двері до будинку. ОСОБА_9 приймала участь в будівництві, будували разом.

Свідок ОСОБА_10 , яка являється сестрою позивача, показала, що будинок будувався на кошти її батьків, на час будівництва вони проживали в свекрухи. Будинок будували спільними силами, розпочали будівництво в 2007-2008 році, ініціатором були батьки. Будинок придатний для проживання. Сестра поїхала на відпочинок з дитиною, приїхавши помітила, що замки змінили. Їхня родина безоплатно допомагала в будівництві ОСОБА_11 оплату не проводила. Будинок будувався для родини ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 , показала, що вона є матір`ю позивача, будинок будувався за спільні кошти з їхньою участю, вони допомагали як фізично так і матеріально. Розпочалося будівництво в 2007 чи 2008 році, вона була ініціатором. ОСОБА_9 вела бухгалтерію, хто що купував. ОСОБА_12 з`їхав на квартиру, ОСОБА_8 поїхала на море з дитиною, повернувшись замки були змінені. Спочатку дитина проживала з батьком, потім з матір`ю. Забудовниками будинку були діти, будівництво завершено під час шлюбу. ОСОБА_12 чинить перешкоди, що до користування Галиною будинком. Їхня родина дала на будівництво 2500 доларів, купували кирпіч, вікна, приймали участь в будівництві на добровільних засадах, але доказів цьому надати не може, їм ніхто за виконану роботу не платив, також для будівництва вони давали кошти, добровільно.

Свідок ОСОБА_14 , який являється братом позивача, показав, що в 2007-2008 році розпочалось будівництво будинку, під час будівництва батьки були постійно, безоплатно надавали допомогу, будівництво завершилось. Він іноді допомагав будувати, оскільки його сестра проживала з ОСОБА_15 . Дану допомогу надавав безоплатно. Клеїли шпалери, проводили воду, світло, робили туалет, душ. Також зазначив, що привозили меблі, чи за спільні кошти вони купувалися, сказати не може. Зазначив, що на земельній ділянці також є ще один старий будинок. Два роки він не бував в тому будинку.

Заслухавши сторони, представників, свідків, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судом встановлено, що 28 квітня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис 14, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . /т.1 а.с. 7/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 липня 2015 року шлюб зареєстрований 28 квітня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 14, між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружини залишено - ОСОБА_17 . /т. 1 а.с. 8-9/

Згідно технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого КП «Бердичівським МБТІ» станом на 19 липня 1995 року, рік побудови житлового будинку 1994, загальна площа 91,8 кв. м../ т. 1 а.с.199-202/

Як вбачається з довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 13 серпня 2018 року № 1256, станом на 31 грудня 2012 року згідно паперових носіїв житловий будинок АДРЕСА_2 належить по праву приватної власності ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 19 лютого 1966 року виданого виконкомом Попільнянської селищної Ради народних депутатів. Станом на 19 липня 1995 року загальна площа 91,8 м. кв., житлова площа 67,3 м. кв.. Крім того на земельній ділянці розташовано: сарай «Б-1», веранда «б-1», сарай «В-1», погріб «Д-1», погріб «п/д», убиральня «Г-1», огорожа «№1».. Інвентаризаційна справа № 165, книга № 7, р. № 171. /т. 1 а.с. 205/

Відповідно до повідомлення відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 18 жовтня 2018 року та довідки Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 16 жовтня 2018 року № 1281/04-24, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с. 51-52/

Також з довідки виконавчого комітету Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 10 листопада 2009 року № 3008, вбачається, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом з дружиною ОСОБА_1 , 1979 року народження та дочкою ОСОБА_18 , 2003 року народження. /т. 1 а.с. 19/

В свою чергу ОСОБА_4 , 1954 року народження проживає за адресою: АДРЕСА_4 , що стверджується довідкою виконавчого комітету Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 10 листопада 2009 року № 2009. /т. 1 а.с. 18/

Як вбачається з акту про встановлення факту фактичного проживання зареєстрованих осіб від 15 травня 2019 року, в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 , зареєстровано та фактично проживають: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_18 . /т.1 а.с. 222/

Згідно договорів №104 -0023, №104-0064 від 21 червня 2004 року про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_3 , укладено між ВАТ «Енергопостачальна компанія» «Житомиробленерго» в особі директора Попільнянського району електромереж з ОСОБА_3 та за адресою: АДРЕСА_4 з ОСОБА_4 , до яких також долучено довідки про стан рахунків побутових споживачів /т. 1 а.с. 11-17/

Суду також надані рахунки та квитанції за сплату електроенергії ВАТ ЕК «Житомиробленерго» Попільнянський РЕМ, споживачем якої значиться ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , за 2005-2007, 2015. / а. с. 24-26/

Як вбачається з листа Регіональної газової компанії Житомиргаз Попільнянського відділення від 13 липня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , споживачами природного газу не рахуються, договір не укладали та на їх ім`я не виготовлялась технічна документація. /т. 1 а.с. 61-62/

Також на виконання ухвали суду, Регіональна газова компанія Житомиргаз Попільнянського відділення надала повідомлення від 13 листопада 2018 року, споживачем природного газу за вищевказаними адресами є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19 лютого 1996 року; робочий проект на газифікацію житлового будинку АДРЕСА_2 , виготовлений Проектно виробничим кооперативом «Мечта» в 1992 році, замовник ОСОБА_19 ; пуск газу здійснений на підставі наряду в 1993 році; технічні умови та газифікацію літньої кухні біля житлового будинку АДРЕСА_2 , видані 07 травня 2008 року; робочий проект на газифікацію літньої кухні біля будинку № АДРЕСА_2 виготовлений Попільнянським УЕГГ ВАТ «Житомиргаз» в 2009 році; типовий договір постачання природного газу побутовим споживачем є публічним і не потребує реєстрації та посвідчення. За однією поштовою адресою укладається один договір розподілу природного газу з побутовим споживачем. Наведене також підтверджується наданими документами: робочим проект на газифікацію житлового будинку АДРЕСА_2 Проектно виробничим кооперативом «Мечта»; свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 19 лютого 1996 року; наряд на пуск газу; рішенням Попільнянського управління по експлуатації газового господарства від січня 1993 року; технічними умовами на газифікацію літньої кухні виготовлений Попільнянським УЕГГ ВАТ «Житомиргаз» від 07 травня 2008 року № 393; робочим проектом виготовленого станом на 2009 рік; технічними умовами на підключення газифікації об`єкта. /т. 1 а.с. 81-93/

Згідно листа Житомиргаззбут від 14 листопада 2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 , відкритий особовий рахунок НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_20 ; за адресою: АДРЕСА_2 , відкритий особовий рахунок НОМЕР_3 також на ім`я ОСОБА_20 . /т. 1 а.с. 79/

Як вбачається з талонів № 1276 від 07 липня 2018 року та № 1279 від 15 серпня 2018 року Попільнянського ВП Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області, від ОСОБА_1 адреса: АДРЕСА_2 , прийнято та зареєстровано заяву/повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та іншої події. /т. 1 а.с.40/

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин 1, 3 статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити факт набуття майна під час шлюбу, а також факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту: заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи питання про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів, на момент реєстрації будівельного паспорту, регламентувались ЗУ «Про планування і забудову територій».

Відповідно до статті 24 ЗУ «Про планування і забудову територій» (в редакції від 14 березня 2007 року) фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об`єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво).

До заяви додається документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою. У разі, якщо замовник (забудовник) не є власником чи користувачем земельної ділянки, також подається нотаріально засвідчена згода власника земельної ділянки на забудову цієї ділянки, а якщо ділянка перебуває у користуванні, - нотаріально засвідчені згоди власника та користувача земельної ділянки на її забудову. Перелік інших документів та матеріалів, необхідних для отримання дозволу на будівництво, які додаються до письмової заяви, порядок їх розгляду визначаються регіональними та/або місцевими правилами забудови.

У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об`єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об`єкта.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Забудовник це особа, яка у встановленому законодавством порядку отримала право на використання земельної ділянки для спорудження об`єктів житлового будівництва або згідно з укладеними договорами має право розпоряджатися житловою площею у будинках, які будуються (реконструюються).

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 742571, виданого 04 лютого 2009 року відділом Держкомзему у Попільнянському районі, ОСОБА_4 являється власником земельної ділянки площею 0,1550 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. /т. 1 а.с. 119/

Рішенням Попільнянської селищної ради народних депутатів Житомирської області Української РСР № 76 від червня 1995 року, ОСОБА_4 надано земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 та план забудови садиби. / т.1 а.с. 120-121/

Тобто, земельну ділянку відповідач ОСОБА_4 набула у власність внаслідок приватизації і вона є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_4 . Аналогічний висновок зроблено Верховним судом України у постанові від 16.12.2015 р. по справі №6-2710цс15.

Відповідно до рішення № 103 від 29 вересня 1995 року затвердженого виконавчим комітетом Попільнянської селищної ради народних депутатів, комісія вирішила пред`явити до здачі домоволодіння забудовника ОСОБА_4 , яке розташоване по АДРЕСА_2 . 1 а.с. 203-204/

В матеріалах справи наявні світлини домоволодіння розташованого на земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_2 , які оглянуті та досліджені судом в процесі розгляду справи, а також робочий план газопостачання житлового будинку АДРЕСА_2 , з яких вбачається, що на зазначений земельній ділянці розташований будинок А1 та два сараї ОСОБА_21 , В. /т.1 а.с. 87, 206-210/

Забудовником спірної будівлі була ОСОБА_4 , земельна ділянка на якій зведений будинок належить їй, необхідні для будівництва будівельні матеріали їй допомагав придбати син ОСОБА_3 на підтвердження чого, позивачем долучено до матеріалів справи: товарний чек від 22 листопада 2011 року магазину «Сатурн» на суму 950 гривень про купівлю бойлера; наряд на відвантаження № СК-0051248 від 25 грудня 2007 року ВАТ «Житомирський комбінат силікатних виробів» з видатковою накладною № СК-051405 від 26 грудня 2007 року, цегли силікатної М150-Л з пакетуванням цегли на загальну суму 4691 гривні 40 копійок з квитанції до прибуткового касового ордеру № 19456-19457, на ім`я ОСОБА_3 ; видаткову накладну № ПК-0018454 від 19 червня 2009 року ВАТ «Попільнянський спеціалізований кар`єр» на щебінь на суму 136 гривень 80 копійок; накладні ПП ОСОБА_22 від 02 липня 2008 року, 11 липня 2008 року, 27 листопада 2008 року, 15 березня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 , купівлі: брусів хвойних, дошки хвойної, брус дуба на загальну суму 7483 гривень; товарний чек від 19 січня 2008 року на руберойд на суму 450 гривень; квитанції до прибуткового касового ордеру № 27/11, 2/07 ПП ОСОБА_22 від 27 листопада 2008 року підстава послуга за розпилювання лісу на суму 160 гривень на від 02 липня 2008 року підстава послуги за розпилу лісоматеріалу на суму 2750 гривень; наряд на відвантаження № СК-0051249 від 25 грудня 2007 року та акт на виконання послуг № СК-0051404 від 26 грудня 2007 року ВАТ «Житомирський комбінат силікатних виробів» на доставку буд. матеріалів на суму 796 гривень 80 копійок та видаткову накладу № Мир-002779 від 16 лютого 2011 року на суму 2435 гривень 50 копійок; видаткову накладу № ПК-0006747 від 23 червня 2008 року ВАТ «Попільнянський спеціалізований кар`єр» за щебінь на суму 800 гривень 88 копійок; видаткову накладну № ПК-0008654 від 18 липня 2008 року ВАТ «Попільнянський спеціалізований кар`єр» на щебінь на суму 733 гривень 20 копійок; видаткова накладна № Я-10001693 від 21 вересня 2010 року ФОП ОСОБА_23 на загальну суму 973 гривень та товарний чек № МГ-0001896 від 21 вересня 2010 року постачальник ФОП ОСОБА_23 на загальну суму 2632 гривень 27 копійок; чеки ТОВ «ОЛДІ» на загальну суму 3197 гривень 91 копійка, а також акт виконання робіт від 06 травня 2008 року замовник Турченко, підрядник Попільнянське УЕГГ за адресою: АДРЕСА_2 на загальну суму 2149 гривень 11 копійок./т. 1 а.с. 27-39/

Отже будівництво спірного будинковолодіння відбулося на відведеній ОСОБА_4 для цього земельній ділянці на законних підставах, вона являвся його забудовником і його не можна віднести до спільного майна подружжя.

Жодної відповідної законодавству угоди про створення спільної власності між ОСОБА_4 , з одного боку, та подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з другого боку, не було, відсутні будь-які рішення виконкому чи сільської ради про визнання останніх співзабудівниками спірного будинковолодіння.

Оскільки участь позивача у будівництві спірного будинку, яку підтвердили у судовому засіданні свідки зі сторони позивача, мала місце не на підставі угоди про створення спільної власності, вона не вправі претендувати на частку в будинку, а може лише вимагати відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вона надавала не безоплатно.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає необґрунтованим твердження позивача про те, що спірне будинковолодіння є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Факту набуття спірного будинку у власність подружжям у період шлюбу за рахунок їх спільних коштів та в установленому порядку, а також збільшення вартості спірного будинку внаслідок спільних трудових чи грошових витрат судом не встановлено.

Згідно частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Зазначене у своїй сукупності дає підстави прийти до висновку, що на будівлю по АДРЕСА_2 поширюється режим самочинного будівництва.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 липня 2018 року № 131415180, інформація стосовно будинків АДРЕСА_2 . 1, № АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_1 в Державному реєстрі - відсутня. /т. 1 а.с. 20-22/

Спірний будинок не завершений будівництвом та є самочинним будівництвом, оскільки земельна ділянка на його побудову не виділялася, відповідні дозвільні документи на початок будівництва також не оформлялися.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» ( стаття 331 ЦК України ) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України ), тобто сукупністю речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету міністрів України від 20 травня 2009 року №534 та іншими нормативними актами Кабінету Міністрів України та Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостоворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів. Обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Оскільки спірний будинок не прийнятий в експлуатацію і не здійснена державна реєстрація права власності на будинок, то він не може бути об`єктом права власності, він не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку.

При вирішенні позовної вимоги про визнання за позивачем права як співзабудовника однієї другої частини збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку, що розташований адресою: АДРЕСА_3 суд виходить із наступного.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірний будинок був побудований в період шлюбу сторін. Надана до суду фотосвітлина будинку достовірно не підтверджують ту обставину, на яку позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, що в період із 2001 по 2010 роки нею спільно із відповідачем було побудовано будинок. Надані позивачем докази не містять фактичних даних про час побудови житлового будинку.

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що безоплатно надавали допомогу в будівництві будинку.

В судовому засіданні встановлено, що надавали допомогу в будівництві будинку, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, безоплатно.

В судовому засіданні заявлялось клопотання про призначення судової будівельно технічної експертизи /т. 1 а.с.108/, ухвалою суду від 03 грудня 2018 року призначалась дана експертиза /т.1 а.с. 111-112/, але постановою Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року, /т.1, а.с.153/, дану ухвалу скасовано і у дані постанові зазначено, що ступінь будівельної готовності житлового будинку, його придатність до експлуатації, технічна можливість виділу частини будинку та варіанти такого виділу не є обставинами, що мають значення для вирішення спору про наявність у позивачки права забудовника.

Земельна ділянка, на якій розташовано незавершений будівництвом об`єкт нерухомості, забудовником якого вважає себе ОСОБА_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 , отже ухвала про призначення експертизи стосується її прав та інтересів.

Сторонами не заявлено клопотань про витребування доказів, а тому суд відповідно до статті 13 ЦПК України розглянув справу на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З урахуванням наведеного, суд вбачає відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року; Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року; статтями 15, 16, 182, 183, 317, 319, 321, 325, 328, 372, 386, 391, 392, 396 ЦК України; статтями 60-63, 68-72 СК України; статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 77- 79, 80, 81, 89, 102, 110, 141, 258, 259, 263- 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права співзабудовника Ѕ частини збудованого за час шлюбу житлового будинку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник