ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/12560/16-ц

провадження №22-ц/818/3945/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Всеукраїнський Банк Розвитку»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

апелянт - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року, постановлене під головуванням судді Короткого І.П., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Всеукраїнський Банк Розвитку» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 886,26 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича просить скасувати рішення суду першої інстанції на ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, розрахунок заборгованості наданий Банком підписано представником ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку»; вказаний розрахунок відповідає умовам кредитного договору, укладеного між сторонами. При цьому відповідачем не спростовано розрахунок заборгованості та не надано доказів належного виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором. Тоді як договір є обов`язковим для виконання сторонами.

ОСОБА_1 надав заперечення на апеляційну скаргу, просив рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача відхилити

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 081 грн. 83 коп., а також стягнуто судовий збір у розмірі 1140 грн. 57 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнути з відповідача на користь апелянта судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1254 грн. 63 коп.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що 23 травня 2013 року ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» відкрило ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_1 на підставі поданої ним анкети-договору на оформлення платіжної картки (а.с.4 т.1).

23 травня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ICKGMCG.4780.020, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 50 000 грн на рахунок № НОМЕР_1 зі сплатою 0,0001% річних впродовж пільгового періоду (45 днів за кожною операцією) та 29 % річних - після спливу пільгового періоду (пункт 2.3 договору) (а.с. 5-6 т.1).

Згідно з пунктами 6.1, 6.5.4 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена пунктом 2.3 договору.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом трьох років. При відсутності письмової заяви позичальника про розірвання кредитного договору та простроченої заборгованості за кредитом договір вважається подовженим на такий самий строк.

За порушення строків сплати процентів за користування кредитом, банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (пункт 6.3 кредитного договору).

23 травня 2013 року ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» встановив відповідачу кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн на рахунок № НОМЕР_1 . Зазначеним кредитним лімітом позичальник неодноразово користувався та погашав свою заборгованість перед банком, однак 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 допустив прострочення зобов`язання щодо повернення кредиту.

04 грудня 2015 року позичальником було сплачено 28 183,52 грн, які ПАТ «ВБР» спрямувало на погашення поточного та простроченого тіла (сальдо) кредиту.

30 грудня 2015 року відповідач отримав вимогу ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» від 22 грудня 2015 року № 12879, в якій банк вимагав сплатити проценти за користування кредитом та пеню за порушення зобов`язань за кредитним договором у строк до 17 січня 2016 року (а.с.60-61 т.1).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 15 вересня 2016 року заборгованість відповідача становила 27 886,26 грн, з яких: прострочена заборгованість зі сплати процентів - 9 083,67 грн, пеня - 18 802,59 грн.

Як на підставу позовних вимог, ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» посилалося на те, що зобов`язання за договором відповідач належним чином не виконав, що є підставою для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 886,26 грн, з яких: заборгованість за процентами - 9 083,67 грн, заборгованість за пенею - 18 802,59 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором є неналежним доказом, оскільки не підписаний та не містить печатки або штампу банку. Крім того, в розрахунку міститься суперечлива інформація щодо процентної ставки та суми простроченої заборгованості за процентами, розмір якої взагалі не відображений у стовбцях та рядках таблиці.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Зазначена позиція чітко відображена в рішенні Вищого господарського суду України від 28.09.2011 року по справі 10/52 9 (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують здійснення господарської операції).

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, то безпосередньо після її закінчення.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 № 280, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 за № 919/9518, до первинних документів відносяться і рахунки бухгалтерського обліку банків.

Відповідно до п. 1.3 Постанови Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, яким затверджено Положення про організацію операційної діяльності в банках України, банки самостійно розробляють технології здійснення банківських операцій та визначають методи внутрішнього контролю за їх проведенням відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 2.1 Постанови Правління НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року, якою затверджено Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, банк самостійно визначає свою облікову політику, розробляє систему і форми управлінського обліку, внутрішньої звітності і контролю операцій, визначає права працівників на підписування документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позовної заяви ПАТ «ВБР» була надана таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки відповідача (а.с.7 т.1), надана також виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 23.05.2013 року по 30.03.2016 року (а.с.10-59 т.1). В матеріалах справи також міститься розрахунок заборгованості відповідача станом на 15.09.2016 року (а.с.62-67 т.1). Усі ці документи підписані представником Банку.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Колегія суддів вважає, що наданий Банком розрахунок заборгованості за кредитним договором від 23.05.2015 року є належним та допустимим доказом у справі, він підтверджує виконання банком умов щодо надання та перерахування кредитних коштів, здійснення часткового погашення заборгованості за кредитом, зарахування зазначених коштів на відповідні рахунки. Крім того відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку з цим суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» не є тотожними. Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони не заперечують, що 23 травня 2013 року ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» відкрило ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_1 на підставі поданої ним анкети-договору на оформлення платіжної картки (а.с.4 т.1). строк дії вказаної картки встановлено до 31.05.2015 року.

23 травня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1 також було укладено кредитний договір № ICKGMCG.4780.020, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 50 000 грн на рахунок № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом трьох років.

При цьому 30 грудня 2015 року відповідач отримав вимогу ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» від 22 грудня 2015 року № 12879, в якій банк вимагав сплатити проценти за користування кредитом та пеню за порушення зобов`язань за кредитним договором у строк до 17 січня 2016 року (а.с.60-61 т.1).

Таким чином, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, - кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами 23 травня 2013 року, закінчився 17 січня 2016 року.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що строк дії договору закінчився 31 травня 2015 року (закінчення строку дії картки), оскільки строк дії договору встановлений сторонами до 31.05.2016 року. А з урахуванням вимоги Банку про дострокове погашення заборгованості, - строк дії договору закінчився саме 17 січня 2016 року.

Як зазначено вище, 04 грудня 2015 року позичальником було сплачено 28 183,52 грн, які ПАТ «ВБР» спрямувало на погашення поточного та простроченого тіла (сальдо) кредиту.

Предметом позовних вимог є стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.05.2013 року у розмірі 27 886,26 грн, з яких: прострочена заборгованість зі сплати процентів - 9 083,67 грн, пеня - 18 802,59 грн.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що заборгованість за відсотками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача саме по 17 січня 2016 року.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України відсоткова ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 23 травня 2013 року, передбачено, що відповідач отримав кредит зі сплатою 0,0001% річних впродовж пільгового періоду (45 днів за кожною операцією) та 29 % річних - після спливу пільгового періоду (пункт 2.3 договору).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.5.4 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена пунктом 2.3 договору.

За порушення строків сплати процентів за користування кредитом, банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (пункт 6.3 кредитного договору).

Згідно роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Матеріали справи свідчать про те, що 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 допустив прострочення зобов`язання щодо повернення кредиту і саме з 25 лютого 2015 року відповідачу нараховано проценти в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена пунктом 2.3 договору (а.с. 254 т.1 зворотній бік).

У виписці по рахунку заборгованості відповідача, яка міститься у матеріалах справи, відображені відомості щодо підвищення розміру відсоткової ставки по кредитним операціям, що відповідає вимогам кредитного договору та Закону. Зазначено, що станом на 17 січня 2016 року (закінчення строку дії договору) заборгованість відповідача за відсотками за кредитним договором від 23.05.2013 року становить 8 959,43 грн. (а.с.256 т.1 зворотній бік).

При цьому заборгованість ОСОБА_1 за пенею за період з 17.01.2015 року по 17.01.2016 року становить 6 874,22 грн., з урахуванням того, що відповідачем заявлено вимоги про застосування строків давності щодо пені.

Поняття неустойки надане в ч.1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) - є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов`язання.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 4 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру пені у спірних правовідносинах, оскільки розмір пені є співмірним з розміром основного зобов`язання та розміром заборгованості відповідача по процентам.

Статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладене, наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог, стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» підлягає заборгованість за кредитним договором від 23.05.2013 року у розмірі 15 833,65 грн., з яких: 8 959,43 грн. - заборгованість за відсотками та 6 874,22 грн. - пеня. В іншій частині позов слід залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а саме: на 56,8% (з 27 886,26 грн. до 15 833,65 грн.). При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 378 грн., а при подачі апеляційної скарги - 1 515,80 грн. З урахуванням часткового задоволення вимог позивача, з відповідача на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 643,67 грн. пропорційно до задоволених вимог, з яких: 782,70 грн. - за подачу позову та 860,97 грн. - за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхна Сергія Семеновича - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 січня 2017 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором від 23.05.2013 року у розмірі 15 833,65 грн., з яких: 8 959,43 грн. - заборгованість за відсотками та 6 874,22 грн. - пеня.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» судовий збір у розмірі 1 643,67 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

А.І. Колтунова