Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

м. Київ

справа №641/8243/16-ц

провадження № 61-35338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

представник позивача, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей департаменту правці та соціальної політики Харківської міської ради,

третя особа за зустрічним позовом - Служба у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2017 року в складі судді Григор'єва Б. П. та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 рокув складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Комінтернівського районного управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що вона проживала з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась дочка ОСОБА_7. Дитина була зареєстрована за цією ж адресою.

У жовтні 2015 року відповідач без її згоди вивіз дитину до м. Маріуполя Донецької області та перешкоджає їй спілкуватися з дитиною. Посилаючись на викладене, просила визначити місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею в квартирі АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_6 на її користь аліменти в розмірі 2 000 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

В листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів, зазначаючи, що ОСОБА_4 створила нову сім'ю, дитині уваги не приділяє і не виконує батьківських обов'язків. З жовтня 2015 року за згодою ОСОБА_4 він разом з донькою проживає в квартирі АДРЕСА_3

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_6 просив визначити місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним в квартирі АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти в розмірі ј частини від усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з батьком ОСОБА_6 за адресою: квартира АДРЕСА_3. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 аліменти в розмірі ј частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з позовом до суду ОСОБА_4 звернулась майже через рік після переїзду ОСОБА_6 з дитиною до м. Маріуполя, під час роздільного проживання з дитиною не спілкувалася, не брала участь у її вихованні. Згідно з висновком Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області за мамою не сумує, для неї створені відповідні умови для проживання в сім'ї, склався певний порядок життя.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання малолітньої дитини з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що проживання малолітньої ОСОБА_8 з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини, зробленого на підставі недопустимих доказів, батько і мати малолітньої дитини позитивно характеризуються, мають постійний дохід, ведуть здоровий спосіб життя. Суди не врахували вік дитини і що в цьому віці дитина потребує турботи саме матері.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

23 липня 2018 року від ОСОБА_6 до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 змінив місце проживання дитини та виїхав з дочкою до м. Маріуполя Донецької області.

Висновком органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області від 19 квітня 2017 року місце проживання малолітньої ОСОБА_8 рекомендовано визначити з батьком ОСОБА_6

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Не може бути передано дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, зокрема коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що ОСОБА_4 протягом року після переїзду ОСОБА_6 з дитиною до м. Маріуполя з донькою не спілкувалася, не брала участь у її вихованні, наслідком чого стало те, що дитина за мамою не сумує, до батька виявляє теплі почуття та довіру, звертається до нього за психологічною підтримкою і отримує її в повному обсязі; батько створив відповідні умови для проживання дитини в сім'ї, забезпечує їй належний догляд, дитина відвідує дитячий садок та перебуває на медичному обліку. Встановлені обставини стали підставою для висновку суду про те, що проживання малолітньої дитини з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини.

На будь-які обставини, які б спростували такий висновок суду, ОСОБА_4 не посилалась.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що батько і мати малолітньої дитини позитивно характеризуються, мають постійний дохід, ведуть здоровий спосіб життя, вік дитини і що в цьому віці дитина потребує турботи саме матері, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду про те, що саме батько дитини з листопада 2015 року забезпечує належні умови для проживання та розвитку дитини.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат