Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2019 Справа №607/18563/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря Т.І. Созанської

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Східний масив» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства «Східний масив» про стягнення інфляційних втрат в розмірі 7587, 95 грн. та 3% річних в розмірі 1718 грн., який в подальшому уточнив та просив ще стягнути витрати за юридичні послуги в сумі 2 000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2016 року стягнуто із приватного підприємства «Східний масив» в його користь 19 201, 11 гривень завданої матеріальної шкоди, 1000 грн. грошового відшкодування за проведення автотоварознавчого дослідження та 551, 20 грн. сплаченого судового збору. В подальшому, вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 11 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року, було залишено без змін. З моменту прийняття рішення до моменту подачі позову, відповідач борг не погасив, а тому в силу вимог ст. 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити йому 7587, 95 грн. інфляційних втрат та 1718 грн. 3% річних від простроченої суми.

В судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2019 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Берегуляк В.Ф. позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні, яке відбулося 03.12.2019 року, позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві, вказавши що 05 серпня 2019 року ПП «Східний масив» виконало рішення суду, шляхом перерахування коштів на вказані позивачем банківські рахунки. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних заперечує, оскільки в силу ст. 625 ЦК України, таке зобов`язання виникає у випадку прострочення виконання рішення суду, а згідно ухвали суду від 30 січня 2017 року, вищий спеціалізований суд України відкрив провадження по справі та зупинив виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду до закінчення розгляду касаційної скарги. Тому, вважає, оскільки провадження по справі було зупинено, то прострочення виконання рішення суду не було. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечує, оскільки зазначені витрати повинні бути документально підтверджені та доведенні, що позивачем не зроблено.

Всесторонньо, повно та об`єктивно дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2016 року встановлено, що 09 листопада 2015 року внаслідок падіння облицювальної плитки з фасаду будинку №96 по АДРЕСА_1 .Бандери АДРЕСА_2 було пошкоджено капот та розбито вітрове скло належного ОСОБА_1 автомобіля марки Mazda державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився у дворі даного будинку. Даним рішенням стягнуто з ПП «Східний масив» в користь ОСОБА_1 19 201, 11 грн. завданої матеріальної шкоди, 1 000 грн. грошового відшкодування за проведення автотоварознавчого дослідження та 551, 20 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 січня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 січня 2017 року залишено без змін.

Згідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Поряд з тим, згідно за ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, зокрема суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

05 серпня 2019 року ПП «Східний масив» виконало рішення суду, шляхом перерахування коштів на вказані позивачем банківські рахунки.

При цьому, Суд відхиляє доводи представника відповідача, про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання не відбулося, оскільки Вищий спеціалізований суд України зупинив виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду до закінчення розгляду касаційної скарги - закон не передбачає звільнення боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання (сплати індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України), у разі зупинення виконання рішення суду, котре в подальшому було залишене в силі Верховним Судом.

Три проценти річних від простроченої суми за період з 27 жовтня 2016 року по 31 липня 2019 року становить, згідно розрахунку поданого позивачем 1 718 гривень.

Інфляційні втрати за весь час прострочення, а саме з 27 жовтня 2016 року по 31 липня 2019 року становлять, згідно розрахунку поданого позивачем 7 587, 95 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 2 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Договір про надання юридичних послуг підписано між ОСОБА_1 та ТзОВ «ВОЛБЕР» 19 липня 2019 року.

Частиною 2 статті 137 ЦПК встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно Акту надання послуг №33 від 23 липня 2019 року, Замовник ОСОБА_1 та Виконавець Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛБЕР», склали акт про те, що на підставі договору про надання послуг від 19.07.2019 року, Виконавцем були виконані юридичні послуги, загальна вартість яких склала 2 000 гривень із ПДВ. Факт оплати виконаних робіт стверджується квитанцією №0.0..1 від 24.07.2019 року, отримувач ВОЛБЕР ТОВ.

Проте, Суд зауважує, що договір про надання послуг від 19 липня 2019 року був укладений із ТзОВ «ВОЛБЕР», і оплату за надані послуги також було здійснено ТзОВ «ВОЛБЕР».

В матеріалах справи міститься ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1 , адвокатом Берегуляком В.Ф.

Однак, будь яких документів, якими б ТзОВ «ВОЛБЕР» уповноважило адвоката Берегуляка В.Ф. представляти інтереси ОСОБА_1 в матеріалах справи не має.

Також, в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги укладений між адвокатом Берегуляк В.Ф. та ОСОБА_1 від 27 серпня 2019 року.

Згідно п. 3.1 даного Договору, розмір, строк і порядок оплати Клієнтом послуг наданих йому Адвокатом визначений у Додатку №1 до цього договору. У разі відсутності додатку №1 до цього договору договір вважається безоплатним.

Проте, в матеріалах справи відсутній додаток №1 до Договору, тому згідно п. 3.1 він вважається безоплатним.

Таким чином, будь яких доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем не представлено, тому в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити за недоведеністю обсягу та доказів на підтвердження стягуваної суми.

За даних обставин суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань, права позивача були порушені, а відтак відповідач зобов`язаний, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сплатити позивачу інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання зобов`язань, а тому позов підлягає до задоволення шляхом стягнення з Приватного підприємства «Східний масив» на користь позивача ОСОБА_1 3% річних в сумі 1 718 гривень, та 7 587, 98 гривень інфляційних втрат, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, за період з 27 жовтня 2016 року по 31 липня 2019 року.

Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 625 Цивільного кодексу України ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити .

Стягнути з Приватного підприємства «Східний масив» на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 1718 гривень, та 7587, 95 гривень інфляційних втрат, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Стягнути з Приватного підприємства «Східний масив» на користь ОСОБА_1 768, 40 гривень сплаченого при зверненні до суду судового збору.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексу, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_3 .

Відповідач Приватне підприємство «Східний масив» просп. С.Бандери, 94 м. Тернопіль.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк