Постанова

Іменем України

29 січня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1731/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Славутицького міськогосуду Київської області

в складі судді Теремецької Н.Ф.

від15 листопада 2018 року

по справі №377/480/18 Славутицького міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визначення розміру спадкової частки,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Славутицького міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про визначення розміру частки у спадщині спадкоємців за законом, в якому просив визначити, що частка, яка залишилася як спадок після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, складає Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який за рішенням виконкому Славутицької міської ради Київської області №776 від 01.12.2004 було оформлено на ім'я ОСОБА_1 та Ѕ частину транспортного засобу - автомобіля марки «Пежо 405», 1991 року випуску, який був придбаний на ім'я ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу автомобіля, посвідченого нотаріусом 23.07.1993.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з правничою допомогою, в сумі 2000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині стягнення судових витрат, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при розподілі судових витрат.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач, як ліквідатор аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії звільнений від сплати судового збору, про що для суду було подано відповідні докази.

Суд дійшов помилкового висновку, що на відповідача, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, не поширюється дія п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено звільнення від сплати судового збору громадян віднесених до 1 та 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Судом безпідставно не застосовано положення частини 6 статті 141 ЦПК України, якою регламентовано, що якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, то такі витрати компенсуються за рахунок держави.

Щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвокату, зазначив наступне.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що він заперечував щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, оскільки вказана адвокатом сума наданих послуг є необґрунтованою.

При стягненні судових витрат на правничу допомогу судом першої інстанції не враховано вимог, вказаних у статті 137 ЦПК України.

Судом також не враховано, що спір, який виник між сторонами, можливо було врегулювати шляхом звернення обох сторін до нотаріуса, що свідчить про неправильні процесуальні дії позивача, які призвели до необґрунтованих витрат відповідача, як то сплата судового збору та витрати на правничу допомогу.

За вказаних обставин просив змінити рішення Славутицького міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року в частині стягнення з відповідача судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати судові витрати за рахунок держави або зменшити їх.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 9 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача щодо визначення розміру частки у спадщині спадкоємців за законом, в якому просив визначити, що частка, яка залишилася як спадок після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, складає Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який за рішенням виконкому Славутицької міської ради Київської області №776 від 01.12.2004 було оформлено на ім'я ОСОБА_1 та Ѕ частину транспортного засобу - автомобіля марки «Пежо 405», 1991 року випуску, який був придбаний на ім'я ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу автомобіля, посвідченого нотаріусом 23.07.1993.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 листопада 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржено лише в частині щодо розподілу судових витрат між сторонами. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, а тому у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України здійснив розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що позивач, як громадянин, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1, відповідно до п. 9-10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не здійснював оплати судового збору при зверненні до суду з позовом.

Також судом з'ясовано, що відповідач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судового збору в дохід держави, суд першої інстанції виходив з того, що на відповідача, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2) не поширюються пільги, передбачені Законом України «Про судовий збір» для громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1, 2).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, враховуючи наступне.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції повинен був керуватися положеннями ст. 141, 142 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та положеннями Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон).

Пільги щодо сплати судового збору визначені положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір», зокрема згідно пункту 10 частини 1 даної статті від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2) (а.с. 81).

За приписами пункту 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що учасники ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, на відповідача, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС поширюється дія Закону України «Про судовий збір».

Отже, ОСОБА_1 у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача, суд першої інстанції наведених вище обставин не з'ясував та положень закону не врахував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави.

Крім цього, за приписами ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішення у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Однак, суд першої інстанції не врахував положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Оскільки обидві сторони звільнені від сплати судового збору, а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, то судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 352,40 грн (50% від суми судового збору, яка підлягала сплаті при зверненні до суду з позовом).

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи наступне.

Як зазначалось вище, за приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як вбачається з матеріалів справи, мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач, як спадкоємець померлої матері, у визначений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

До закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, завідувачем Славутицької міської державної нотаріальної контори Наваліхіною О.О. від 10.07.2018 №429/02-14, надіслано ОСОБА_2 лист, в якому останньому рекомендовано звернутися до суду з питання визначення частки померлої ОСОБА_3 (а.с. 17).

В даному листі зазначається про те, що спадкоємцем не надано необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з чим у відповідності до вимог п. 4.18. Розділу 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595 (далі - Порядок) рекомендовано звернутися для вирішення даного питання до суду.

Дійсно, порядок щодо оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину у разі, якщо спадкове майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя врегульовано п. 4.21 Розділу 4 Глави 10 Порядку.

Так, згідно з п. 4.21. Розділу 4 Глави 10 Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Крім цього, відповідно до п. 1.2. Розділу 4 Глави 11 Порядку у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз'яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

Проте, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом щодо визначення частки у спадковому майні, а обставини щодо оспорювання майнових вимог того з подружжя, що залишився живим не доводилися.

Навпаки з матеріалів справи вбачається, що відповідач 04.10.2018 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 82).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач вказував на те, що спору як такого між ним та позивачем не існувало, у зв'язку з чим він повністю визнав позов та не заперечує право позивача на ту спадщину, про яку зазначено в рішенні суду.

Також, зазначив, що даний спір міг бути повністю вирішений не в судовому порядку, а шляхом звернення до нотаріуса, який виходячи із приписів діючого законодавства, що регулює спільну сумісну власність подружжя та відповідну рівність часток у такій власності мав би видавати відповідні свідоцтва спадкоємцям.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач відмовив позивачу у наданні нотаріусу необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача, а саме звернення до суду з позовом на підставі листа нотаріуса, складеного у спадковій справі до закінчення шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини.

Наведені фактичні обставини та положення закону приводять до висновку, що даний спір виник внаслідок неправильних дій позивача, що є підставою для покладення судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, понесених позивачем на нього ж у повному обсязі.

За приписами ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти та таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд неповно з'ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України наявні правові підстави для скасування рішення суду в цій частині.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі заявлено вимоги про зміну судового рішення в частині судових витрат, а колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення в цій частині, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Славутицького міськогосуду Київської області від 15 листопада 2018 року в частині розподілу судових витрат - скасувати.

Судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 січня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай