Справа № 283/1988/16-ц
Провадження №2/283/33/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 серпня 2019 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка А.О.,

за участю:

секретаря Даниленко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Малині цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

встановив:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 в якому просило (Т.1, а.с. 4-6):

1. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ММ-03-087 від 31.07.2008 року в розмірі 2021,57 долара США звернути стягнення на будинок загальною площею 105,40 м2, житловою площею 49,60 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № ММ-03-087 від 31.07.2008 року Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 52500 гривень, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

2. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Пізніше позивач збільшив розмір позовних вимог та просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ММ-03-087 від 31.07.2008 року в розмірі 5005,78 долара США (заборгованість за тілом кредиту), що за курсом 25,97 гривні відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.09.2016 року складає 130000 гривень, звернути стягнення на будинок загальною площею 105,40 м2, житловою площею 49,60 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів в рамках процедури виконавчого провадження (Т.1, а.с. 227-228).

Представник позивача в судове засідання не з?явився. Надав заяву про підтримання позову та розгляд справи без його участі (Т.2, а.с. 26).

Відповідач та третя особа також не з?явились. Від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ММ-03-08 (Т1, а.с. 14-16). Відповідно до умов цього договору позивач надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 10000 доларів США, а ОСОБА_2 повинен був погашати кредит та сплачувати кошти за користування кредитом в розмірі 18% річних (Т.1, а.с. 15 зворот). Погашення кредиту повинно було здійснюватись щомісячно до 25.07.2013 року згідно затвердженого графіку (Т.1, а.с. 17).

Також згідно пункту 6.1. кредитного договору № ММ-03-08 за порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати відсотків за кредитом, він повинен сплатити банку пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ (Т.1, а.с. 16).

Вищевказаний кредитний договір свідчить про те, що між сторонами склались договірні відносини з надання кредиту, які регулюються § 1 та §2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також в частині 1 статті 1049 зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 2 статті 1050 ЦК України передбачає, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Забезпеченням виконання умов кредитного договору виступає іпотека будинку АДРЕСА_1 (Т.1, а.с. 18-20). Іпотекодавцем виступала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1, а.с. 43). Дане майно ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_1 (а.с. 44), яка прийняла спадщину, що підтверджується ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 078.087.2012 року (Т.1, а.с. 216). Таким чином власником будинку АДРЕСА_1 стала ОСОБА_1

Однак це не припиняє іпотеку, оскільки відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Отже ОСОБА_1 відповідає за задоволення вимоги банку в межах вартості будинку, а саме в межах 130000 гривень, оскільки саме в таку суму оцінений будинок (Т.1, а.с. 230-243).

ОСОБА_2 , отримавши кредит, вимоги кредитного договору в повному обсязі не виконував.

Згідно розрахунку (Т.1, а.с. 8-10) його заборгованість станом на 22.09.2016 року становить 34850,12 долара США і складається з:

- заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8521,10 долара США,

- заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 11058,75 долара США,

- пені в розмірі 15270,27 долара США.

Відповідно до договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення позичальником будь-якого забов?язання передбаченого кредитним договором (Т.1, а.с. 19). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса. Реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов договору та чинного законодавства (Т.1, а.с. 20).

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За таких обставин у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ММ-03-08, укладеним 31 липня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» у розмірі 5005,78 долара США, що в еквіваленті становить 130000 гривень і складається із заборгованості по основній сумі кредиту, звернути стягнення на предмети іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 105,40 м2, житловою площею 49,60 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному випадку строк позовної давності не застосовується, оскільки відповідно до пункту 6.8. кредитного договору банк та позичальник погодили строк позовної давності тривалістю 5 років (Т.1, а.с. 16). Кредит позичальник повинен був повернути не пізніше 25.07.2013 року (Т.1,а.с. 14). Отже банк мав право подати позов до суду до 25.07.2018 року.

Відповідно до ст.1 закону «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим законом.

Згідно з ст.599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.5 ст.3 закону «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 закону «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її (Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється.);

- наявності інших підстав, передбачених цим законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення дії договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Відповідно, якщо строк позовної давності не сплив за основним зобов?язанням, то він і не сплив за похідним зобов?язанням, а саме іпотекою.

Що стосується виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , то суд враховує наступне.

Так, згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У ч. 1 ст. 40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст.39 та/або ч.1 ст.40 закону «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Позивач не надав суду доказів про існування житла, що може бути надане особам, яких позивач бажає виселити, та не заявляв клопотання про з?ясування даних обставин.

У зв?язку з цим суд відмовляє у виселенні відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , за безпідставністю.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. ст. 139-141 ЦПК України і стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог та витрати на оцінку майна.

Враховуючи вищевказане, керуючись ст. ст. 174-268 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. ст. 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, на підставі Закону України «Про іпотеку»,-

вирішив:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ММ-03-08, укладеним 31 липня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» у розмірі 5005,78 долара США, що в еквіваленті становить 130000 гривень і складається із заборгованості по основній сумі кредиту, звернути стягнення на предмети іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 105,40 м2, житловою площею 49,60 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить Вохміновій ОСОБА_4 на підставі заповіту ОСОБА_3 посвідченого 16.02.2004 року секретарем Чоповицької селищної ради Малинського району Житомиської області, який є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 31 липня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Іваненко О.М. за № 48678, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною на рівні не нижчому за 130000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати на сплату судового збору, пропорційно до розміру позовних вимог, у сумі 1950 гривень та витрати на оцінку майна в розмірі 3000 гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. О. Тимошенко