Справа № 758/8279/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Філіпповій О.В., Горбані О.В.,

Мариненко Я.С., Гальчинській А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Григоренка В.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідача - ОСОБА_18 та ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності нерухомості дружини, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, виділення частки в натурі та поділу майна, -

в с т а н о в и в:

В липні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати за нею право особистої приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 », площею 196,2 кв.м., АДРЕСА_2 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.01.2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 09.11.2012 року, рішенням Подільського районного суду м. Києва. Зазначає, що 05.08.2003 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2001 року № 3150, позивачу був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га., яка розташована по АДРЕСА_3 . Вказує, що в 2007 році, за власні кошти нею було побудовано садовий будинок АДРЕСА_4 ». 29.08.2008 року Київським МБТІ був виготовлений технічний паспорт на садовий будинок АДРЕСА_4 , а 20.07.2010 року був внесений запис до технічного паспорту, що власником вищевказаного будинку є ОСОБА_1 .. Крім того, 21.06.2010 року позивач знаходячись в зареєстрованому шлюбі, оформила на себе право власності та отримала Свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 площею 196,20 кв.м., АДРЕСА_2 , власником якого зазначена позивач. Оскільки відповідач не визнає по позивачем право особистої приватної власності, не дозволяє розпоряджатися будинком, позивач не може вчиняти будь-які дії без згоди відповідача, позивач вимушена звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 18.07.2014 р. ( суддя Трегубенко Л.О.).

В вересні 2014 р. відповідачем подані заперечення на позовну заяву, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову позивача, посилаючись на те, що починаючи з червня 2008 року сторони проживали однією сім`єю, відповідач постійно мешкав в приватному будинку АДРЕСА_4 та відповідно до довідки СТ «Суднобудівник» від 23.12.2013 року сплачував регулярні платежі та членські внески. Зазначає, що під час проживання з позивачкою однією сім`єю ними було набуте майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме будинок АДРЕСА_4 . Вказує, що починаючи з червня 2008 року він разом з позивачкою розпочали капітальне будівництво вищевказаного будинку. За власні кошти відповідач здійснював будівництво будинку та здійснення робіт по внутрішньому оздобленню будинку. Також відповідачем були проведені роботи по відведенню води, газу та електропостачання до будинку. А відтак відповідач вказує, що спірний будинок був збудований під час перебування у шлюбі з позивачем.

19.09.2014 року відповідачем ОСОБА_2 , подано до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої позивач за зустрічним позовом просить визнати факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 починаючи з 01.06.2008 року; припинити право спільної сумісної власності відповідача та позивача на житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 196,20 кв.м.; поділити вищевказаний житловий будинок між власниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та виділити відповідачу у приватну власність Ѕ частину вищевказаного житлового будинку з виділенням частки у натурі.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що починаючи з червня 2008 року сторони проживали однією сім`єю. Зазначає, що під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 ними було набуте майно, що є об`яєктом спільної сумісної власності, а саме будинок АДРЕСА_4 . Вказує, що з червня 2008 року він разом з ОСОБА_1 розпочали капітальне будівництво вищевказаного будинку. Крім того, за його власні кошти були проведені роботи по внутрішньому оздобленню будинку. Відповідні кошти були покладені на депозитний рахунок банку до проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 .

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 02.10.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник первісний позов підтримали, а зустрічний позов не визнали посилаючись на те, що в 2006 році на підставі Договору купівлі-продажу вона відчужила двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , а за виручені кошти замовила проект житлового будинку та розпочала будівництво садового будинку на раніше придбаній нею земельній ділянці по АДРЕСА_6 . В 2006 році ОСОБА_1 замовила в ПП « ОСОБА_17 .» проект будівництва садового будинку, господарських будівель по АДРЕСА_3 , закупила будівельні матеріали та розпочала будівництво фундаменту будинку.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представники в судовому засіданні первісний позов не визнали, посилаючись на його безпідставність і недоведеність, а зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, наведених в ньому. Надали пояснення, аналогічні викладеним в зусрічному позоаі обставинам.

Вислухавши сторін та їхніх представників, свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Судом встановлено, що сторони у справі - позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_15 - перебували в шлюбі, зареєстрованому 15.01.2010 р. актовим записом відділу РАЦС Подільського РУЮ м. Києва № 07 та розірваному рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.11.2012 року.

07.07.2001 року ОСОБА_1 була придбана земельна ділянка площею 0,0679 га. По АДРЕСА_3.

Так, з копії договору дарування квартири від 09.08.2001 року, посвідченого посвідченого приватним нотаріусом КМНО - Меліховою О.В., вбачається, що позивач отримала в дарунок квартиру АДРЕСА_5 .

Як зазначила суду позивач, в подальшому вказана квартира була нею реалізована з метою будівництва садового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_6 .

Позивач за первісним позовом у судовому засіданні стверджувала, що спірний будинок не є спільно нажитим майном подружжя, оскільки він був побудований за кошти реалізованої нею квартири, яка була їй подарована 09.08.2001 року, ОСОБА_16 ..

05.03.2003 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2001 року № 3150 Серія АЕВ № 276639, ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га, яка розташована по АДРЕСА_3 .

В 2006 році ОСОБА_1 було замовлено в ПП « ОСОБА_17.» проект житлового будинку, господарських будівель по АДРЕСА_3 , яким було передбачено будівництво житлового будинку загальною площею 190,3 кв.м.

Крім того, відповідно до копій видаткових накладних та квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи, в період з 2006 р. по 2008 р., ОСОБА_1 здійснювала закупку будівельних матеріалів для будівництва вищевказаного будинку.

17.11.2006 року між ОСОБА_1 та ПП «Гідробудсервіс» була укладена угода № 17/11 по виконанню робіт по бурінню свердловини на воду глибиною 20 м. для господарського водо забезпечення приватного будинку по АДРЕСА_3 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мазарчук Н.В., ОСОБА_1 здійснила продаж належної їй на праві приватної власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_7 .

Як зазначила ОСОБА_1 в судовому засіданні, отримані кошти за продаж належної їй частки квартири АДРЕСА_7 , вона витратила на будівництво вищевказаного будинку, що підтверджується відповідними накладнами та квитанціями.

Відповідно до довідки від 07.12.2007 року, виданої Головою правління СТ «Суднобудівник» - ОСОБА_19, садовий будинок АДРЕСА_4 господарчим способом в 2007 році.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 21.06.2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради, садовий будинок АДРЕСА_1 площею 196,20 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Тобто, земельна ділянка АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_1 до реєстрації між сторонами шлюбу, а саме 07.07.2001 року.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

Так, за змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, частиною шостою ст.57 СК України визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини (чоловіка) майно, набуте нею (ним) за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

З наданих позивачем за первісним позовом пояснень, що узгоджені з наявними в матеріалах справи доказами, дійсно вбачається, що будівництво садового будинку було здійснено за рахунок коштів, отриманих внаслідок реалізації належного їй на праві приватної власності нерухомого майна.

Згідно зі ст. 74 СК України, 1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 2. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Оцінюючи надані сторонами і їхніми представниками та зібрані судом у процесі розгляду справи докази, суд у судовому засіданні достовірно встановив наступне.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суду не надано і судом не здобуто конкретних і беззаперечних правових доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що сторони з 01.06.2008 року і до реєстрації між ними 15.01.2010 року шлюбу проживали саме однією сім`єю і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Також суду не надано і судом не здобуто конкретних і беззаперечних правових доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 196,20 кв.м. був набутий під час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та є об`єктом спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Цивільного процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили те, що будівництво здійснювала позивач за власні кошти.

Суд критично ставиться до показань допитаних в суовому засіданні як свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 показали, що розрахунки з ним за проведені відповідачем, оскільки такі розрахунки не свдчать про опплату проведених ремонтних робіт за рахунок відповідача.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, приймаючи до уваги, суд критично оцінює показання даних свідків.

Згідно Висновку судової будівельно-технічної експертзи № 1-1-409.16, складеного судовим експертом Судової незалежної експертизи України - Гайда Б.Я. від 29.06.2016 року, запропоновано варіанти поділу будинку АДРЕСА_4 , за яким визначено розміри компенсації, які можуть бути сплачені ІІ-им співвласником І-му співвласнику або навпаки.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, здійснивши 21.06.2010 року державну реєстрацію права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 196,20 кв.м., АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 офіційно підтвердила набуття будинку у власність, відтак реєстрація права власності позивача за первісним позовом на вищевказаний будинок в період шлюбу на підставі майнових прав набутих за її особисті кошти та до реєстрації шлюбу, не є підставою для віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, в зв`язку з реєстрацією права власності ОСОБА_1 на вищевказаний будинок в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй особисто майном, то її порушене право власності підлягає захисту шляхом визнання садового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 196,20 кв.м., який розташований за адресою: м АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В частині зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, припинення права власності та поділ майна, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього ж Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, виходячи з аналізу вказаних норм, положення ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року, якає обов`язковою і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами вважаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, спільні витрати; спільне харчування; спільну купівлю майна для спільного користування; спільну участь у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру.

В судовому засіданні не було надано беззаперечних доказів факту проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в період з 01.06.2008 року, саме однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Посилання позивача за зустрічним позовом на спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім`ї.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 01.06.2008 року.

Жодними доказами по справі не підтверджується наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, з 01.06.2008 року.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Разом з тим, доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України позивачем надано не було.

Надана позивачем за зустрічним позовом на підтвердження своєї позиції клієнтська виписка за період з 01.01.2007 року по 30.04.2015 року беззаперечно не може підтвердити факт перебування позивача за зустрічним позовом та ОСОБА_1 у період з червня 2008 року.

Крім того, ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом не подані належні та допустимі докази порушення його прав відповідачем за зустрічним позовом. Також суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з червня 2008 року по 15.01.2010 року, і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_4 та поділу житлового будинку АДРЕСА_4 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і виділити ОСОБА_2 у приватну власність Ѕ частину нерухомого майна з виділенням частки в натурі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності нерухомості дружини, підлягає до задоволення в повному обсязі.

При цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, виділення частки в натурі та поділу майна, суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порядку статті 141 ЦПК України, ураховуючи задоволення первісного позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Разом з тим, ураховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, - відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, що покладаються у такому випадку на позивача за зустрічним позовом, яку у встановленому законом порядку не звільнено від сплати судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

у х в а л и в:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності нерухомості дружини - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 », загальною площею 196,2 кв.м., АДРЕСА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, виділення частки в натурі та поділу майна - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова