ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/342/19 Справа № 211/5832/18 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
УХВАЛА

02 вересня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області задоволено частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2019 року змінено в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави з 768 грн.40 коп. до 704 грн. 80 коп.

В іншій частині рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2019 року залишено без змін.

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по зазначеній справі у зв`язку з тим, що судом при ухваленні рішення не було вирішено питання про судові витрати, які понесла заявник в апеляційному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1)стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2)суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3)судом не вирішено питання про судові витрати; 4)суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно із ч.3 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

З матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_1 під час перегляду справи в апеляційному порядку надала відзив на апеляційну скаргу (а.с.82-85), до відзиву позивачем, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, надано копію квитанції про сплату ОСОБА_1 на користь адвоката Полтавець І.В. 3.338 грн.40 коп. (а.с.86), акт приймання-передачі наданих послуг від 21 червня 2019 року (а.с.87) до договору про надання правової допомоги №1801 від 02 квітня 2018 року.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 21 червня 2019 року (а.с.87) до договору про надання правової допомоги №1801 від 02 квітня 2018 року, адвокат Полтавець І.В. надав ОСОБА_1 юридичні послуги, а саме: складання тексту відзиву на апеляційну скаргу, на складення відзиву адвокатом витрачено дві години, вартість послуги склала 3.338 грн.40 коп. Згідно п.2 вказаного акту вартість наданих послуг розрахована згідно п.5.1 договору про надання правової допомоги №1801 від 02 квітня 2018 року, розмір мінімальної плати визначено на момент виконання умов договору як 4.173 грн.

З договору про надання правової допомоги №1801 від 02 квітня 2018 року (а.с.16-17) вбачається, що сторони погодили виплату гонорару адвокату, так п.5.1 передбачено, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі сорока відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину роботи адвокатом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Колегія суддів вважає, що всупереч ч.2 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність сторонами договору не погоджено станом на який момент застосовується, встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі (виконання робіт, дати укладення договору, 01 січня року, в якому укладено договір, тощо) як розрахункова величина для порядку обчислення гонорару, тому підстави для відшкодування понесених витрат на правову допомогу саме у розмірі, обчисленому виходячи з розміру мінімальної плати на момент виконання умов договору, є безпідставними.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був представником позивача у суді першої інстанції також на підставі договору про надання правової допомоги №1801 від 02 квітня 2018 року.

Тобто обставини справи №211/5832/18 на момент її розгляду у суді апеляційної інстанції представнику позивача були відомі. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені на користь позивача. Позиція позивача протягом часу розгляду справи не змінювалась, як власне і позиція відповідача та доводи, якими він її обґрунтовував. З матеріалів справи також вбачається, що відзив на апеляційну скаргу (а.с.82-85) аргументований ідентичними доводами, що і відповідь на відзив (а.с.31-33).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст.ст.141,270 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.