КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Журибеда О.М.
Номер провадження № 22-ц/824/8711/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Винокуровим Олександром Вікторовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та просив стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 1 236 896,15 грн., а саме: суму боргу за основним зобов`язанням 877 800,00 грн., інфляційні виплати за весь період прострочення повернення позики, що склали - 288 824,15грн., 3% річних за весь період прострочення повернення позики, що склали - 70 272,00 грн. та стягнути з відповідача ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 28 листопада 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що посвідчений нотаріусом КМНО Забавською Н.В. за номером 3074 у реєстрі, відповідно до умов якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 877 800,00 грн. та зобов`язався повернути їх у строк до 28 грудня 2015 року. У продовж дії договору позики відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув отримані в позику кошти, чим порушив умови договору, в зв`язку з чим позивач просив застосування положення ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнути з відповідача крім суми кредиту також і інфляційні втрати та 3 відсотки річних за користування вказаними коштами.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неповернуті кошти за договором позики в розмірі 877 800,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 288 824,15 грн., та 3% річних за весь період прострочення повернення позики в розмірі 70 272,00 грн., та 8 810,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , Винокуров О.В. подав апеляційну скаргу, в якій заперечує факт укладення вказаного правочину, заперечує факт отримання грошових коштів від позивача. Посилаючись на те, що договору позики не підписував й подав позов про визнання недійсним договору позики, у зв`язку із чим до суду першої інстанції заявлялось клопотання про зупинення провадження, однак в задоволенні вказаного клопотання судом першої інстанції було відмовлено, а провадження зупинено не було.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - Винокуров О. В. просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що твердження апелянта про не перевірку Святошинським районним судом м.Києва доводів відповідача про неотримання позики та, відповідно, підроблення договору позики є безпідставним, адже жодного доказу на підтвердження обставин, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог або заперечень до місцевого суду при розгляді вказаної справи відповідачем не надавалось. Стосовно твердження апелянта ОСОБА_1 щодо не вирішення у встановленому процесуальним законом порядку клопотання про зупинення провадження у даній справі, зазначає, що станом на день винесення рішення Святошинським районним судом м. Києва (03.04.2019) провадження у справі за позовом ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору позики відкрито не було, а отже відмова в задоволенні клопотання про зупинення провадження є законною. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року - без змін.

При апеляційному розгляді справи представники ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали доводи викладені у відзиві та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, оскільки відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, відповідач доказів щодо не укладення ним вказаного правочину не подавав, а тому не спростував позовні вимоги ОСОБА_2 ..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 28 листопада 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, який укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В.( а.с.6-7)

Фактичне отримання відповідачем грошових коштів від позивача в повному розмірі підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 28листопада 2015 року, яка зберігається у позикодавця (а.с. 8).

У відповідності до п.1. договору позики його предметомстало надання позикодавцем позичальнику строкової поворотної позики, шляхом передання грошових коштів в готівковому вигляді в національній валюті України. Розмір позики склав 877800,00 грн., що в еквіваленті на момент підписання договору за офіційним курсом НБУ склало 35000,00 доларів США. За умовами договору позики, позика підлягала поверненню відповідачем позивачу строком до 28 грудня 2015 року (а.с. 6-7).

Відомостей щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань по поверненню отриманих у позивача коштів матеріали справи не містять.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем у справі доведено факт передачі відповідачу грошових коштів в сумі 877800,00 грн в якості позики строком до 28 грудня 2015 року, а відповідач не надав доказів щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню коштів, як не надав належних та допустимих доказів щодо не отриманням ним вказаних коштів, тому з врахуванням положень ст. 525, 526, 530, 625, 629, 1049, 1050 ЦК України задовольнив позовні вимоги у повному обсягу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судом першої інстанції судове рішення відповідає.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, який оформлений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В.

Таким чином колегія суддів вважає судом першої інстанції правильно визначено правову природу правовідносин, які виникли між сторонами - договір позики грошових коштів .

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо не укладення вказаного правочину та неотримання за ним грошових в коштів відповідачем до суду першої інстанції не подавалися, хоч відповідно до вимог ст. 12 ч.3, ст. 13 ч. 3 ЦПК України саме на сторони у справі покладений обов`язок довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов`язань є підставою для застосування санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України ).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконав належним чином, на звернення позивача про добровільне виконання зобов`язання не реагує, тому суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок про стягнення з нього суми позики в розмірі 877800 грн. в судовому порядку.

Укладаючи договір позики сторони погодили в п. 2 вказаного Договору про те, що грошові кошти дають на період до 28 грудня 2015 року без процентів за їх користування.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України регламентовано наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме обов`язок позичальника сплатити позикодавця інфляційні втрати за несвоєчасне повернення грошових коштів та три відсотки річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

З врахуванням положень вказаної статті суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 288 824,15 грн., та 3% річних за весь період прострочення повернення позики в розмірі 70 272,00 грн..

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Суд першої інстанцій встановивши, що грошове зобов`язання між сторонами договору позики визначене саме у гривні, а тому застосування до правовідносин між сторонами статті 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у справі ОСОБА_1 не укладав із позивачем зазначеного правочину, підпис на вказаному договорі йому не належить є необґрунтованими.

Так, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач у справі ОСОБА_1 , будучи обізнаним про розгляд Святошинським районним судом м. Києва вказаного спору, та будучи належним чином повідомленим про дату, час та розгляду справи в судове засідання не з`являвся, а його представник - адвокат Винокуров О.В. доказів на спростування поданого позову не подавав. Клопотань про призначення у вказаній справі почеркознавчих експертиз щодо належності підпису на договорі позику не заявляв, тому суд першої інстанції з врахуванням наданих позивачем доказів прийшов до обґрунтованого висновку про задоволенні позову ОСОБА_2 , оскільки докази подані позивачем належними та допустимими доказами відповідачем не були спростовані.

Доводи апелянта про необґрунтованість відхилення судом першої інстанції клопотання про зупинення провадження у вказаній справі до розгляду іншої справи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до положень п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що відповідач у справі мав об`єктивну можливість при розгляді вказаної справи надати докази на підтвердження своїх заперечень щодо не укладення вказаного правочину та неотримання ним коштів за договором позики. Однак відповідач та його представник вказаних вимог процесуального законодавства не дотрималися.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції правил підсудності також є необґрунтованими, оскільки вказаний спір розглянутий у відповідності до норм ч.8 ст. 28 ЦПК України з огляду на положення п.п. «б» п.2 Договору позики укладеного між сторонами.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване у вказаній справі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі зазначених висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Винокуровим Олександром Вікторовичем залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 11 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв