_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/620/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_7 ОСОБА_3» про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому було неодноразово уточнено та згідно останньої редакції від 24 жовтня 2018 року просила ухвалити рішення, яким: визнати недійсним (в наслідок його фіктивності) договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі під № 892. Застосувати наслідки недійсності правочину купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнати право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_4. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірний договір є фіктивним правочином з огляду на те, що вона ніколи не мала наміру передати або зобовязуватися передати та насправді не передавала свою квартиру у власність другій стороні. Зі свого боку покупець за фіктивним договором ніколи не мала на меті прийняти або зобовязуватися прийняти цю квартиру у свою власність, що повністю підтверджується відсутністю у неї намірів якимось чином володіти, користуватися чи розпоряджатися цим майном на праві власності, а також ніколи не сплачувала за спірним договором будь-яку грошову суму з причин фіктивності цього правочину. Стверджує, що справжньою ціллю вищенаведеного правочину зі сторони покупця було отримання винагороди від ОСОБА_8 за оформлення на себе кредитних зобовязань у АТ «ОСОБА_7 ОСОБА_3» під заставу спірної квартири та фігурування у цій угоді номінальним (фіктивним) власником квартири.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2016 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання.

У судовому засіданні 31.07.2017 року представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив призначити судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, на розгляд якої поставити наступне питання: чи виконано підпис та рукописний напис у графі «ПРОДАВЕЦЬ» від імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу від 23 березня 2007 року між Продавцем ОСОБА_4 та Покупцем ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 позивачкою ОСОБА_4, або іншою особою?

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2017 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу виконання якої було доручено експертам Одеського Науково-дослідному Інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На час виконання даної експертизи провадження у справі було зупинено.

12 липня 2018 року до канцелярії суду надійшов Висновок судово-почеркознавчої експертизи, складений 09 липня 2018 року, в якому судовий експерт ОСОБА_9 зазначає, що: 1. Рукописний запис «Пещанская Любовь Григорьевна» у договорі купівлі-продажу від 23.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , зареєстрованого у реєстрі за № 892, розміщеного в верхній частині зворотної сторони у графі «ПРОДАВЕЦЬ», виконано самою ОСОБА_4. 2. Підпис від імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу від 23.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , зареєстрованого у реєстрі за № 892, розміщеного в верхній частині зворотної сторони у графі «ПРОДАВЕЦЬ», ліворуч від рукописного запису «Пещанская Любовь Григорьевна», виконано самою ОСОБА_4.

У звязку з чим 12 липня 2018 року матеріали справи були повернуті до суду та ухвалою від 12 липня 2018 року провадження у справі поновлено.

В ході судового засідання, що відбулось 10 жовтня 2018 року, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив прийняти до провадження суду заяву про зміну підстав позову та залучення у справі третьої особи. Також просив витребувати у слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області ОСОБА_10 з кримінальної справи № 0000146 засвідчені слідчим копії протоколу допиту ОСОБА_5 та протоколу очної ставки між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Ухвалою суду від 10 жовтня 2018 року прийнято до провадження суду заяву ОСОБА_4 про зміну підстав позову в редакції 08 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною. Залучено Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_7 ОСОБА_9» (код ЄДРПОУ 14305909, адреса: 01011, Україна, м. Київ, вул. Лєскова, 9) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до участі у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною. У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено, проте визнано явку відповідача ОСОБА_5 у наступне судове засідання обов`язковою та вирішено допитати її в якості свідка.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про витребування доказів, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_5, у разі явки в судове засідання, зможе особисто надати свої пояснення.

Однак, у судове засідання призначене на 24.10.2018 року, відповідач ОСОБА_5 не зявилась, чим виявила неповагу до органів судочинства. ЇЇ представник ОСОБА_2 повідомив, що відповідач відмовляється брати особисту участь у судових засіданнях.

У звязку з чим, представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 24 жовтня 2018 року повторно звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати у слідчого СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області ОСОБА_10 з кримінальної справи № 0000146 засвідчені слідчим копії протоколу допиту ОСОБА_5 та протоколу очної ставки між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року вказане клопотання представника позивача задоволено в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та представник третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 ОСОБА_11 ОСОБА_12 у задоволенні позову просили відмовити, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_7 ОСОБА_9» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування, реєстраційний №с 2-2833, посвідченого 27 серпня 1996 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_3.

23 березня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила квартиру під номером 77 в будинку № 3/2 по вулиці Академіка Філатова, що розташована в місті ОСОБА_13, загальною площею 58,1 кв.м., житловою площею 42, 2 кв.м. та складається в цілому з трьох кімнат. Вказаний правочин зареєстрований в реєстрі за № 892.

В пункті 2 Договору зазначено, що продаж вчинено за 496 279 гривень, які ОСОБА_4 одержала від Покупця повністю до підписання цього договору.

Натомість, звертаючись з даним позовом, позивач просить суд визнати даний договір недійсним, так як він є фіктивним вказуючи на те, що приблизно у 2004-2005 роках вона познайомилася з гр. ОСОБА_14 та ОСОБА_8, які запропонували їй заробіток шляхом отримання грошей у юридичних та фізичних осіб в кредит під заставу її квартири. Зазначає, що проблем по першим двом кредитам не було, так як вони погашались протягом одного року. Будучи впевненою у порядності вказаних осіб, вона постійно підписувала будь-які надані ними документи, заради подальшого отримання ними кредитних коштів, однак ніколи не мала намірів відчужувати свою квартиру. Вказує, що вона спірний договір фактично не підписувала, гр. ОСОБА_5 взагалі не знає, до теперішнього часу продовжує проживати в спірній квартирі, користується нею, так як іншого житла не має.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_7 банк ОСОБА_9», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов'язками є Акціонерне товариство «ОСОБА_7 ОСОБА_9», що підтверджується витягом із Статуту та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір № 014/0022/74/72041, згідно умов якого ОСОБА_7 зобов'язався надати Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом: 98 273, 00 доларів США, в тому числі комісія банку 1% - 973, 00 доларів США, строком до 22.08.2027 року, а Позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором, наступного дня, 23 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки.

Предметом іпотеки згідно з п. 1.2. Договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, та складається з трьох жилих кімнат та має загальну площу - 58, 1 кв.м., жилу площу - 42, 2 кв.м.

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на підставі приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу BEE № 159651, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального ОСОБА_6 від 23.03.2007 року за № 892, та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за р. № 1984833 згідно витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів від 23.03.2007 року за № 3734005 реєстраційний № 9837017, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2007 року за № 13847053.

Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи, складеного 09 липня 2018 року судовим експерти ОСОБА_9 встановлено, що рукописний запис «Пещанская Любовь Григорьевна» у договорі купівлі-продажу від 23.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , зареєстрованого у реєстрі за № 892, розміщеного в верхній частині зворотної сторони у графі «ПРОДАВЕЦЬ», виконано самою ОСОБА_4. 2. Підпис від імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу від 23.03.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі за № 892, розміщеного в верхній частині зворотної сторони у графі «ПРОДАВЕЦЬ», ліворуч від рукописного запису «Пещанская Любовь Григорьевна», виконано самою ОСОБА_4.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими та безпідставними твердження позивача відносно того, що вона не підписувала спірний договір та не була присутня у нотаріуса при його оформленні, оскільки вказані доводи спростовуються вищевказаним висновком.

Щодо фіктивності спірного договору суд зазначає наступне.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Отже підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач вказує на фіктивність.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Як встановлено судом, за заявою ОСОБА_4 28 липня 2009 року прокуратурою Одеської області за фактом шахрайського заволодіння квартирою № 77 в будинку № 3/2 по вулиці Ак. Філатова в м. Одесі належній ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу № 16, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що в березні 2007 року ОСОБА_8 та ОСОБА_14 з ціллю отримання кредитних грошових коштів, запропонували ОСОБА_15 передати в залог належну їй квартиру АДРЕСА_5. За усною домовленістю квартира залишалась у власності ОСОБА_4, а отриману суму кредиту ОСОБА_8 та ОСОБА_14 витрачають на власні потреби і в подальшому повинні були самостійно виплачувати банку на протязі певного часу. Однак, 23.03.2007 року в порушення умов домовленостей і без відома ОСОБА_4 на імя ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 В подальшому на підставі вказаного договору купівлі-продажу в АТ «ОСОБА_7 ОСОБА_9» був оформлений кредит на суму 496 279 гривень та імя ОСОБА_5

В ході даного досудового розслідування постановою слідчого СВ ОМУ ГУМВС України ОСОБА_16 від 22 січня 2010 року проведено виїмку, в результаті якої у приватного нотаріуса ОСОБА_13 було вилучено оригінал договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 23.03.2007 року та документи, на підстав яких він посвідчувався.

Як вбачається з постанови про об'єднання кримінальних справ слідчого СВ ОМУ ГУМВС в Одеській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_16 від 12 березня 2010 р., кримінальні справи №№ 16, 8, 8/2, 8/3. 8/4, 8/5, 8/6 об'єднано в одне провадження, якому присвоєно порядковий номер 8.

Згідно відповіді Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області 31/4- П-463 від 30.06.2015 р. ОСОБА_4 повідомлено, що слідчим відділом ОМУ ГУМВС України в Одеській області розглянуто її звернення від 16.06.2015, щодо повідомлення про результати досудового розслідування за фактом заволодіння АДРЕСА_6. Під час розгляду заяви встановлено, що у слідчий відділ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з Суворовського районного суду м. Одеси надійшла кримінальна справа №8 відносно ОСОБА_8 та інших за фактом скоєння злочині, передбачених ч.2.3 ст. 358, ч. 2.4 ст. 190 КК України.

А листом прокуратури Одеської області № 04/2/2-5936-14 від 04.09.2015 р. ОСОБА_4 повідомлено, що на підставі матеріалів кримінальної справи № 8 СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській 30.06.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000146 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України. Досудове розслідування здійснюється слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Муравйовим С.В.

Також в листі Прокуратури Одеської області № 04/2/2-5436-14 від 15.03.17 р. установлено, що постановою Суворовського районного суду від 31.10.2013 та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 28.01.2014 кримінальну справу № 8 за обвинуваченням ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 за ч. 2 ст. 190. ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358. ч. З ст. 358 КК України повернуто прокурору міста ОСОБА_19 для проведення додаткового розслідування. Відомості щодо вчинення зазначених кримінальних правопорушень внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 30.10.2014 року за № 0009686 за ч. 2 ст. 192 КК України. В подальшому, до Суворовського районного суду м. Одеси 30.06.2015 року спрямовано клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.Відносно ОСОБА_14. ОСОБА_17. ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 кримінальні провадження виділені за № 0000146 за ч. 4 ст. 358 КК України. Здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні 06.11.2015 доручено СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області.

Окрім того, в матеріалах справи міститься протокол допиту свідка ОСОБА_5 від 26 січня 2010 року, в якому вона повідомила слідчому про обставини укладання спірного договору де зазначила, що на укладання кредитного договору, спірного договору купівлі-продажу та договору іпотеки вмовили її хлопець, його мати ОСОБА_21 та ОСОБА_8. Про місце, час та дату укладання договору її повідомила мати хлопця ОСОБА_20. Вказує, що у нотаріуса було 5 осіб серед яких: сама нотаріус, ОСОБА_8, а також раніше незнайома їй жінка, як пізніше зясувалось дуже схожа на ОСОБА_4 Більш того, в своїх поясненнях ОСОБА_5 зазначає, що після укладання договору вона ніяких документів не отримувала.

А з протоколу очної ставки, проведеної 19 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що сторони один одного раніше не знали, спірний правочин було організовано гр..гр. ОСОБА_14 та ОСОБА_8.

Більш того, в протоколі очної ставки, проведеної 24 лютого 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, остання стверджує, що при укладанні спірного договору була не ОСОБА_4, а жінка схожа на неї.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу був укладений між сторонами для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, тобто спірний договір є фіктивним правочином, оскільки у сторін був відсутній намір створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином, а тому вказаний договір слід визнати недійсним.

Зазначена обставина також підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_4 є власником спірної квартири, протягом усього часу з дня укладання спірного договору проживає у вказаній квартрі, іншого місця проживанняне має.

Також судом достовірно встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу позивач не втратила звязку з квартирою, оскільки продовжує проживати в ній до теперішнього часу та оплачує комунальні платежі, а відповідач в свою чергу квартирою не цікавилась, що не свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Вказане зокрема підтверджується довідкою виданою КП ЖКС «Вузівський» дільниця № 4 від 10.10.2018 року № 1953, актом складеним громадянами: ОСОБА_22 (кв. 79), ОСОБА_23 (кв. 80), ОСОБА_24 (кв. 78) підпис яких засвідчено начальником дільниці № 4 КП «ЖКС Вузівський», а також квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг та поясненнями відповідача наданими нею на досудовому слідстві.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, жодних письмових заперечень, будь-яких документів, доказів тощо суду не надала, тверджень позивача не спростувала.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана позиція взаємоузгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, а також Верховного Суду у Постанові 19 вересня 2018 року у справі №61-1225св17.

На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім'ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 23 березня 2007 року є фіктивним правочином оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд вважає повністю доведеними вимоги позивача, про відсутність в учасників правочину (договору купівлі-продажу) наміру створити юридичні наслідки.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

Разом з тим, суд не погоджується з твердженнями представників відповідача та третьої особи щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, так як з постанови слідчого ОДУ ГУ МВС України від 22.01.2010 року вбачається, що кримінальна справа була порушена, дійсно, ще 28.07.2009 року, однак не за зверненням ОСОБА_4, а за фактом заволодіння квартирою, а з відповідною заявою до органів міліції позивач звернулась лише 02.12.2015 року (т.1, а.с.11).

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача знайшли підтвердження в ході розгляду справи, право позивача підлягає захисту шляхом визнання спірного договору недійсним та визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, , ст. ст. 11, 12, 14, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 379, 382, 383 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_7 ОСОБА_9» про визнання угоди недійсною задовольнити.

Визнати недійсним (в наслідок його фіктивності) договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі під № 892.

Застосувати наслідки недійсності правочину купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнати право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КМ 039530 виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області від 08.11.2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 гуртожиток на корить ОСОБА_4, року народження, паспорт серії КЕ 245780 виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області від 12.05.1996 року, що мешкає за адресою АДРЕСА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 25 січня 2018 року