Справа № 338/543/18
Провадження № 22-ц/4808/915/19
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представників сторін: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заочне рішення Богородчанського районного суду, ухвалене головуючим суддею Битківським Л.М. 02 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року представник ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з позовом про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивував тим, що 16 жовтня 2014 року він надав відповідачам безвідсоткову позику у розмірі 7 900 доларів США, що підтверджується власноручно підписаною ними розпискою, на строк до 30 червня 2016 року. Крім того, зазначав представник позивача, сторони домовились про стягнення пені у разі порушення строків повернення позики у розмірі 0,05% від суми позики за кожен день прострочення. Посилаючись на те, що у зазначений термін відповідачі грошові кошти йому не повернули, просив стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках на свою користь заборгованість за договором позики, а саме: 7 900 доларів США, що еквівалентно 207 770 грн та 1 441,75 доларів США, що еквівалентно 37 918,02 грн, а також судовий збір.

Заочним рішенням Богородчанського районного суду від 02 липня 2018 року позов представника ОСОБА_3 задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 207 987,20 грн боргу за договором позики та 37 957,66 грн процентів за прострочення виконання зобов`язання, а також 2 809 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, у якій посилаються на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення норм процесуального права та принципу змагальності сторін. Зокрема, зазначають відповідачі, суд першої інстанції належним чином не повідомляв їх про час і місце розгляду даної справи, жодної поштової кореспонденції на свою адресу ні вони, ні їх близькі родичі не отримували, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також відсутні будь-які докази їх повідомлення в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України через сайт судової влади України. Крім того, апелянти вказують на те, що починаючи з 2014 року і по даний час, вони знаходились за межами України, а саме в США, і лише наприкінці січня місяця 2019 року їм стало відомо про наявність даного спору. Також відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі заперечують підписання ними будь-якої боргової розписки, невідомо їм й те, яким чином у позивача з`явилися їх копії паспортів та особисті дані. При цьому, апелянти зауважують, що підписи, які містяться на копіях паспортів, є відмінними від підписів на вищезгаданій борговій розписці. Не погоджуються відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також з висновками суду першої інстанції щодо відсутності доказів їх звернення в правоохоронні органи та в експертну установу для встановлення дійсності підписів на розписці, оскільки таке звернення є їх правом, а не обов`язком, а для проведення експертизи необхідна наявність оригіналу боргової розписки, яка знаходиться в матеріалах справи. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, відповідачі просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в установлений строк на адресу апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримав.

Представник позивача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги представника ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики, а тому є підстави для стягнення з них заборгованості. Місцевим судом до даних правовідносин було застосовано правила статей 1046 - 1050 ЦК України щодо договору позики та положення статей 546, 549 ЦК України стосовно загальних умов забезпечення виконання зобов`язання. При цьому, суд першої інстанції провів розгляд справи у заочному порядку, оскільки належним чином повідомлені відповідачі в судові засідання не з`являлись. Однак, повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За змістом ч.ч. 3, 4, 5 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Таким чином, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, згідно ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Статтею 280 ЦПК України регламентовано умови проведення заочного розгляду справи. Зокрема, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово на зазначену в позовній заяві адресу відповідачів направлялись повістки про виклик до суду на 13 червня та 02 липня 2018 року. Однак, відомості, які б свідчили про належне повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про призначені на зазначені вище дати судові засідання, в матеріалах справи відсутні. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, судові повістки, які направлялись відповідачам рекомендованими листами, повертались на адресу суду без вручення їх адресатам (т.1, а.с. 41-44, 64-76). Відсутні також в матеріалах справи відомості про повідомлення відповідачів в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Крім того, як вбачається із долучених до апеляційної скарги копій закордонних паспортів відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , останні в період розгляду даної справи перебували за межами України (т.2, а.с. 10-11).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про належне повідомлення відповідачів про судові засідання є помилковим, передчасним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. При цьому, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції вищезазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності відповідачів, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушивши конституційне право ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їм можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо порушення судом норм процесуального закону, зокрема про неналежне повідомлення відповідачів про дату, час і місце розгляду справи, є обґрунтованими. А тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.

Разом з тим, ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із вимогами частини 2 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2014 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в борг безвідсоткову позику в розмірі 7 900 доларів США, на строк до 30 червня 2016 року, зі сплатою 0,05% пені від суми позики за кожен день затримки виплати, про що була складена розписка, оригінал якої міститься в матеріалах справи (т.1, а.с. 40).

Також встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взятих на себе зобов`язань не виконали - грошові кошти не повернули, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 9 341,75 доларів США, з яких 7 900 доларів США - заборгованість за договором позики та 1 441,75 доларів США - пеня, що підтверджується відповідним розрахунком, правильність якого жодними належними та допустимими доказами не спростовано.

Апеляційний суд зауважує, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечили укладення ними договору позики, у зв`язку з чим ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 липня 2019 року за клопотанням відповідачів була призначена судова почеркознавча експертиза.

За результатами проведення судової почеркознавчої експертизи складено висновок експерта №СЕ-19/109/09-162ПЧ/19 від 30 вересня 2019 року, відповідно до якого підписи та рукописні написи « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » у борговій розписці від 16 жовтня 2014 року виконані відповідно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.131-139).

Підстав для сумніву в обґрунтованості названого висновку судового експерта у колегії суддів немає.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти ОСОБА_3 в обумовлений строк не повернули, про що свідчить наявність оригіналу розписки у позичальника, грошові кошти у сумі 7 900 доларів США підлягають стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках.

Що ж стосується визначення представником позивача суми боргу в національній валюті, колегія суддів зауважує наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Також апеляційний суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Отже, враховуючи правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 слід стягнути заборгованість за договором позики від 16 жовтня 2014 року у іноземній валюті, а саме по 3 950 доларів США з кожного.

Крім того, з відповідачів підлягає стягненню обумовлена договором позики від 16 жовтня 2014 року пеня у розмірі 0,05 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, яка розрахована представником позивача у розмірі 37 918,02 грн. Таким чином, з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню пеня у розмірі по 18 959 грн з кожного. Стягнення пені у гривневому еквіваленті відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову представника ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Богородчанського суду від 02 липня 2018 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) по 3 950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) доларів США заборгованості за договором позики від 16 жовтня 2014 року з кожного, а також з кожного по 18 959 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять ) грн пені.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) по 1 228 (одна тисяча двісті двадцять вісім) грн 40 коп сплаченого судового збору з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк