Справа № 127/2-2159/2009
Провадження № 4-с/127/67/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2019 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді - Антонюка В.В.,
при секретарі - Волховій М.А.,
представника скаржника Щербань О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці скаргу ОСОБА_1 на рішення Державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області
В провадженні суду перебуває скарга ОСОБА_1 на рішення Державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак майно, яке належить скаржнику знаходиться під арештом на підставі Постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесених державним виконавцем Ужгородського МВ ДВС - Шутко О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2159, виданого 05.11.2009 року Замостянським районним судом міста Вінниця, а саме:
-постанова 8 - 24244749, видана 24.02.2011 р.;
-постанова 8 -19480357, видана 06.10.2010 р.;
-постанова 8 - 16960971, видана 16.02.2010 р..
Представник скаржника звернувся із заявою до відповідача з проханням усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженням майном, однак у відповідь на вказану заяву Ужгородським MB ДВС повідомлено, що скаржником заборгованість перед ВАТ Райффайзен Банк Аваль не погашено і підстави для зняття арешту з майна боржника та припинення наявних обтяжень відсутні.
Скаржник зазначає, що жодної заборгованості у нього на сьогодні не має, як перед ВАТ Райффайзен Банк Аваль так і в цілому перед іншими особами, боржником в жодному виконавчому провадженні він не виступає, в єдиному реєстрі боржників інформації щодо заборгованості скаржника не має.
На прохання надати будь - які докази, які б свідчили про наявність виконавчого провадження а саме: постанови про відкрите виконавче провадження, рішення суду, виконавчі листи та інші документи виконавчого провадження, скаржнику було в усній формі повідомлено, що виконавче провадження за яким виносились постанови про накладення арешту на майно боржника вже знищено, адже строк зберігання матеріалів виконавчого провадження минув. Вказане підтверджується п. 9.9 Наказу Мінюсту від 25.12.2008 року «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби». Отже немає змоги надати належним чином засвідчену копію постанови на підставі якої був накладений арешт.
Крім цього, скаржник зазначає, що дійсно в період часу з 2009 року по 2010 рік він знаходився у кредитних відносинах із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме виступав поручителем за кредитними зобов`язаннями третьої сторони в споживчому кредиті. Однак усі кредитні зобов`язання перед банком третьою стороною (основним боржником) виконані. Жодної заборгованості перед банком в скаржника не має, що підтверджується відповідною довідкою банку, проте зацікавлена сторона стверджує, що саме в інтересах ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був накладений арешт на квартиру скаржника.
Станом на день подання скарги, відсутні будь-які законні підстави для існування заборони на відчуження нерухомого майна, яке належить скаржнику.
Враховуючи ту обставину, що скаржник не повідомлявся про рішення органом ДВС, як про відкриття виконавчого провадження так і про накладення арешту на майно, копії постанови йому не вручено, йому не відомо на якій підставі такий арешт існує і з яких мотивів орган ДВС виходив при прийнятті рішення, вважає, що строк на звернення до суду із скаргою про зняття арешту із його майна свого відліку не розпочав, а отже не є пропущеним.
ОСОБА_1 вважає, що постанова про арешт майна не відповідає ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», порушує його права, тому підлягає скасуванню, що й стало підставою для його звернення до суду із даною скаргою.
Представник скаржника Щербань О.В. в судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі, просив суд її задоволити.
Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань до суду не надав.
Дослідивши матеріали скарги і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 450 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017 року) скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Судом встановлено, що заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.09.2009 року позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору в сумі 1 915,58 дол. США, що станом на 31.03.2009 року еквівалентно 14 749,97 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом у сумі 263,92 дол. США (еквівалент 2032,18 грн.), пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 990,32 дол. США (еквівалент 7 625,46 грн.) та судові витрати.
Як вбачається із інформаційної довідки № 177894213 від 19.08.2019 року, із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_2 , на яку накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Обов`язковість судового рішення є основною засадою (принципом) цивільного судочинства відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України. Виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною стадією провадження по кожній конкретній справі.
Основним завданням реалізації права на справедливий суд після ухвалення судового рішення є його виконання у добровільному чи примусовому порядку.
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 6 частини 3 даної статті передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Частинами 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Частиною 3 Закону визначено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Як вбачається з матеріалів скарги у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Згідно ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За таких обставин скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.
При ухваленні даного рішення суд враховує роз`яснення, що викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».
Керуючись ст.ст. 450,451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -
Скаргу задовольнити частково.
Зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 .
В решті заявлених вимог відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Суддя: