КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9984/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулікової С.В., Писаної Т.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм», в якому просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату з відпускними в сумі 166 322,53 грн; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію на нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 1 січня 2018 року по 31 березня 2018 року, а також компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на момент звернення до суду.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, щоОСОБА_1 з 7 липня 1992 року працює в Українській студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на посаді директора об`єднання. З початку 2018 року відповідач, посилаючись на складне економічне становище та відсутність коштів, відмовився виплачувати позивачу нараховану заробітну плату за січень, лютий та березень 2018 року, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі разом з відпускними станом на 31 березня 2018 року в сумі 166 322,53 грн. У лютому-березні 2018 року позивач разом з іншими працівниками студії неодноразово звертався до голови комісії з перетворення ОСОБА_2 про надання йому довідки про заборгованість із заробітної плати за січень та лютий 2018 року, але ОСОБА_2 відмовився підписувати підготовлені бухгалтерією та підписані головним бухгалтером довідки, мотивуючи це тим, що він є ліквідатор і ніякого відношення до заробітної плати не має. 21 та 26 лютого 2018 року позивач разом з іншими працівниками студії через головного бухгалтера ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держпраці у Київській області та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради про порушення головою комісії з перетворення законодавства про працю України в частині невиплати заробітної плати працівникам Укртелефільму, у відповідь на що з 5 по 23 квітня 2018 року були проведені інспекційні відвідування з метою отримання документів, які свідчать про невиплату заробітної плати працівникам Укртелефільму, однак ОСОБА_2 жодних документів не було надано. У червні 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вказані заяви були задоволені, втім у подальшому за заявою відповідача видний судовий наказ від 7 червня 2018 року було скасовано у зв`язку з наявністю спору про право. Позивач зазначив, що заборгованість по заробітній платі за січень, лютий та березень 2018 року підтверджується табелями обліку робочого часу та довідками нарахованої заробітної плати, але не визнається нещодавно призначеним керівництвом роботодавця, тому він змушений звернутися до суду у порядку позовного провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату та оплату щорічної основної відпустки в загальному розмірі 166 322,53 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.

Зобов`язано ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію на нараховану, але не виплачену заробітну плату.

Зобов`язано ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 12 грудня 2018 року.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату з урахуванням податків в сумі 18 032,00 грн, а в іншій частині позову відмовити.

Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що довідки, які взяті судом до уваги та покладені в основу рішення, не можуть бути доказами на підтвердження заборгованості перед позивачем по заробітній платі, оскільки перший заступник генерального директора ОСОБА_4 не мав жодних повноважень підписувати документи від імені ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»з огляду на те, що його не було включено до складу ліквідаційної комісії. Вказані обставини та докази на їх підтвердження, а саме копія Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 25 липня 2018 року, копія наказу Держкомтелерадіо від 21 грудня 2017 року № 519, копія наказу Держкомтелерадіо від 06.04.2018 року № 211, копія наказу від 28.12.2017 року № 07, копія Рішення комісії щодо перевірки правомірності нарахування зарплат з 2015 року по 2018 рік від 26 червня 2018 року № Р-1/1-Н2/1, копія ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року по справі № 755/11696/18. Також, Дніпровський районний суд м. Києва при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що ОСОБА_4 не мав права підписувати накази про надання відпусток та не був уповноваженою особою, яка мала право діяти від імені відповідача та безпідставно зробив висновок, що наказ від 27 лютого 2018 року № 07 є належним та допустимим доказом. Висновок суду щодо того, що відповідач не видав наказ/розпорядження про недійсність наказів про надання вищезазначеної відпустки є безпідставним та незаконним, оскільки нормами чинного законодавства не передбачений обов`язок керівництва скасовувати накази, які видані особами, не уповноваженими на їх прийняття, або визнавати їх недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Глазков Є.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Зазначив про те, що головний бухгалтер ОСОБА_3 , належно виконуючи покладені на неї обов`язки щодо забезпечення дотримання соціально-правових гарантій працівників підприємства під час перетворення, мала повноваження для підписання відповідної довідки про розмір заборгованості по заробітній платі, адже вона є членом комісії і так само як і голова комісії, має право представляти інтереси юридичної особи перед третіми особами. Позивач, як працівник ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»безпосередньо підпорядковувався першому заступнику генерального директора ОСОБА_4 , а його розпорядження були обов`язковими для виконання позивачем, тому він правомірно вибув у щорічну відпустку. При цьому на даний час позивача з підприємства не звільнено, відповідач не видавав наказів про визнання прогулом часу, протягом якого позивач перебував у відпустці і до дисциплінарної відповідальності за прогул він не притягувалися. Отже, відповідач своїми діями фактично визнав законність перебування позивача у щорічній відпустці в період зазначений у відповідному наказі. Крім того, обставина щодо наявності повноважень заступника генерального директора ОСОБА_4 та головного бухгалтера ОСОБА_3 на підписання відповідних довідок та наказів була також встановлена в постанові Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у справі 755/17024/18.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що за змістом довідки № 42/02 від 12 березня 2018 року, яка підписана першим заступником генерального директора ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» ОСОБА_4 та начальником відділу кадрової та адміністративної роботи ОСОБА_5 , та яка містить печатку відділу кадрів, ОСОБА_1 дійсно працює на Українській студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» з 7 липня1992 року (наказ № 112-к від 6 липня 1992 року) до цього часу на посаді директора творчо-виробничого об`єднання з посадовим окладом 9 016,00 грн (а. с. 6, т. 1).

На підтвердження наявності заборгованості відповідача щодо виплати заробітної плати та оплати щорічної основної відпустки, позивач посилався на довідку № 43/03 від 12 березня 2018 року, яка підписана першим заступником генерального директора ОСОБА_4 та головним бухгалтером ОСОБА_3 , та яка містить печатку відділу кадрів, зі змісту якої вбачається, що заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем за період з 1 січня 2018 року по 31 березня 2018 року згідно табелів робочого часу станом на 1 квітня 2018 року становить готівкою - 166 322,53 грн, а разом з податками - 206 611,84 грн. (а. с. 5, т. 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав позовні вимоги стосовно зобов`язання відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі з урахуванням її індексації обґрунтованими та доведеними належними доказами, зокрема довідкою відносно позивача про наявну заборгованість по заробітній платі, яка підписана від імені відповідача першим заступником генерального директора ОСОБА_4 та головним бухгалтером ОСОБА_3 . Оскільки ОСОБА_2 був призначений на посаду генерального директора лише з 16 липня 2018 року, то за відсутності генерального директора ОСОБА_4 мав право підписання відповідних довідок та наказів, що передбачено його повноваженнями. Окрім того, враховуючи межі заявлених позовних вимог та порядок обчислення компенсації втрати частини грошових доходів громадян, суд також виходив із того, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення, адже позивач самостійно визначив відповідний період меншим, ніж це передбачено нормами діючого закону, що є його правом та не порушує прав відповідача. При цьому, оплата щорічної основної відпустки здійснюється на підставі середньої заробітної плати, а індексації підлягають доходи громадян, отримані у гривнях на території України. Довідки на підтвердження розміру заборгованості відповідають дійсності та є чинними.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті (частини перша та третя статті 75 КЗпП України).

Частинами четвертою та п`ятою статті 79 КЗпП України визначено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка (частина сьома статті 79 КЗпП України).

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про відпустки» визначено, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що щорічна відпустка, тривалістю більше, ніж 59 календарних днів, може надаватися у разі звільнення працівника.

За правилом статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

У статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру відповідно до положень частини першої статті 2 цього Закону є об`єктом індексації грошових доходів населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

У статтях 1 - 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Разом з тим, у порушення вимог статті 265 ЦПК України суд першої інстанції не навів у рішенні розрахунку заробітної плати, яку стягнув з відповідача, обмежившись посиланням на наявні у матеріалах справи довідки, підписані головним бухгалтером.

Із вищевказаних довідок, які були надані ОСОБА_1 , не вбачається детального розрахунку заборгованості по його заробітній платі, а тому, визначаючи її розмір, колегія суддів виходить з таких обставин.

Так, сторонами ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заперечувався факт не виплати позивачу відповідачем заробітної плати за січень та лютий 2018 року.

Як убачається із матеріалів справи, ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» до суду першої інстанції була надана довідка № 2 від 14 січня 2019 року про заробітну плату ОСОБА_1 , згідно якої посадовий оклад позивача станом на 1 січня 2018 року становить 9 016,00 грн, посадовий оклад станом на 1 лютого 2018 року становить 9 016,00 грн, загальна сума заробітної плати за період з 1 січня 2018 року по 28 лютого 2018 року становить 18 032,00 грн разом з податками та зборами (а. с. 106, т. 1).

Зазначений розмір посадового окладу позивача відповідає даним штатним розкладам студії Укртелефільм станом на 1 червня 2017 року та станом 1 лютого 2018 року (а. с. 18-21, т. 1).

27 лютого 2018 року першим заступником генерального директора ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» ОСОБА_6 О .І. підписано наказ (розпорядження) № 07 про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за період роботи з 7 липня 2006 року по 7 липня 2017 року з 1 березня 2018 року по 15 лютого 2019 року строком на 341 календарних дні (а. с. 7, т. 1).

Відповідно до даних табелів обліку використання робочого часу, позивачем за січень відпрацьовано 21 робочий день, за лютий - 20 робочих днів, а в березні останній перебував у відпустці (а. с. 12 -14, т. 1).

Таким чином, надаючи районному суду указані вище письмові докази, сторони, зокрема й відповідач частково погодився з тим, що заборгованість перед позивачем по виплаті нарахованої, але невиплаченої заробітної плати існує, але в меншому розмірі.

При перевірці доводів відповідача щодо недійсності наказу (розпорядження) про надання відпустки та довідки щодо розміру заборгованості по заробітній платі колегією суддів встановлено, що згідно статуту Української студії телевізійних фільмів Державного комітету інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України, управлінням Укртелефільмом здійснює генеральний директор, який призначається головою Держкомінформу України, шляхом укладання контракту (а. с. 92-98, т. 1).

Із матеріалів справи убачається, що з 21 червня 2017 року генеральним директором ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» був ОСОБА_8

Наказом Державного комітету телебачення і радіомовлення України № 519 від 21 грудня 2017 року «Про перетворення державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» у публічне акціонерне товариство «Укртелефільм» припинено державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» шляхом перетворення у публічне акціонерне товариство «Укртелефільм» та створено комісію з перетворення підприємства, головою якої призначено ОСОБА_2 Членом комісії також призначено генерального директора ОСОБА_8 (а. с.74-80, т. 1).

Згідно із частиною четвертою статті 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Отже, з 21 грудня 2017 року управління ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» здійснювалося головою комісії Авраховим Т . Г. та членами комісії. При цьому, перший заступник генерального директора ОСОБА_4 не був включений до членів комісії з припинення відповідача, а відтак не мав повноважень на видачу наказів та розпоряджень від імені відповідача, у тому числі і наказів про відпустки працівників.

Також встановлено, що у лютому 2018 року, тобто на дату підписання наказу про відпустку позивача, генеральний директор підприємства виконував свої посадові обов`язки, що підтверджується, зокрема, відомостями про нарахування заробітної плати за лютий 2018 року (а. с. 138-140, т. 1).

За таких обставин, колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 мав право підписання відповідних довідок та наказу про надання відпустки позивачу, що передбачено його повноваженнями відповідно до посадової інструкції, безпідставним.

Крім того, суд не врахував, що з 21 грудня 2017 року на підприємстві діяла ліквідаційна комісія, яка мала усі повноваження щодо керівництва підприємством, в тому числі і щодо досліджуваних судом обставин.

Доводи позивача про те, що відповідно до посадової інструкції першого заступника генерального директора останній має повноваження підписувати накази та розпорядження, не є підставою для висновку, що до компетенції першого заступника генерального директора було віднесено готувати та підписувати накази, які стосуються кадрової роботи підприємства.

При цьому слід відмітити, що нормами діючого законодавства не передбачений обов`язок керівництва підприємства скасовувати накази, які видані особами, не уповноваженими на їх прийняття, або визнавати їх недійсними.

Судом першої інстанції також не взято до уваги, що тривалість наданої позивачу відпустки суперечить положенням Закону України «Про відпустки», так як ним питання про звільнення з роботи не порушувалось.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правових підстав для стягнення з відповідача заробітної плати за період відпустки ОСОБА_1 з 1 березня 2018 року по 15 лютого 2019 року на підставі наказу від 27 лютого 2018 року № 07, не має.

Отже, з огляду на те, що ОСОБА_4 не мав права підпису наказу про надання відпустки позивачу, що свідчить про його недійсність, а матеріали справи не містять документів про нарахування у січні та лютому 2018 року позивачу будь-яких доплат до заробітної плати, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню лише нарахована, але не виплачена заробітна плата, за період з 1 січня по 1 березня 2018 року, яка становить суму посадового окладу за два місяці, а саме на користь ОСОБА_1 до стягнення підлягає 18 032,00 грн.

Відповідно до положень КЗпП України та вимог Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із індексації заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).

Оскільки факт не виплати заробітної плати відповідачем не заперечувався, а навпаки був підтверджений відповідною довідкою із визначенням її розміру за період з 1 січня по 1 березня 2019 року та не заперечувався факт не здійснення індексації за цей період, колегія суддів приходить висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача провести дії щодо нарахування та виплати індексації нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з урахуванням встановленого судом її розміру.

Згідно правових основ виплат, за затримку яких виплачується компенсація, а також механізму обчислення такої компенсації, роботодавець зобов`язаний вчасно та в повному обсязі виплачувати зарплату працівникам. Така вимога трудового законодавства забезпечується зобов`язанням виплатити працівнику компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасною її виплатою.

В даному випадку, враховуючи межі заявлених позовних вимог відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, колегія суддів також задовольняє вимогу позивача про виплату компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, з огляду на встановлені порушення з боку відповідача вимог законодавства про оплату праці. Позивач на свій розсуд визначив період затримки не виплати заробітної плати меншим ніж це передбачено чинним законодавством, не порушуючи прав відповідача.

Зважаючи на викладене, фактичні обставини для правильного вирішення справи судом першої інстанції не встановлені, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуального права, а тому рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та апеляційної скарги, судовий збір за подання якої було сплачено відповідачем, то відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України слід повністю перерозподілити судові витрати у справі, а саме сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 634,37 грн пропорційно до задоволених вимог компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» (, адреса: 02002, м. Київ, вул. О. Туманяна, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 18 032,00 грн (вісімнадцять тисяч вісімсот тридцять дві гриві) нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Зобов`язати Державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію на нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період з 1 січня 2018 року по 1 березня 2018 року, а також компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Компенсувати Державному підприємству «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»(, адреса: 02002, м. Київ, вул. О. Туманяна, 15) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 634,37 грн (шістсот тридцяти чотири гривні тридцять сім копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.В. Кулікова

Т.О. Писана