Справа № 211/5562/18
Провадження № 2/211/482/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 січня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гулько А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 368200,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті батька на виробництві, посилаючись на факт нещасного випадку під час виконання його батьком своїх трудових обов'язків, внаслідок чого він помер. Так, в обґрунтування позову зазначив, що є сином ОСОБА_2, який під час виконання своїх трудових обов'язків помічника машиніста електровозу Криворізького локомотивного депо ПАТ «Українська залізниця», ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14 годині 25 хвилин внаслідок нещасного випадку помер. Смерть батька настала внаслідок наїзду на нього локомотиву ВЛ-8 № 872 1965 року випуску, від чого ним отримані травми, несумісні з життям, а саме: численні переломи ребер, хребта, зводу черепу, правого плечового суглобу. Смерть батька настала внаслідок дії зазначеного локомотиву, який є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу. До настання нещасного випадку загальний стаж роботи батька складав 13 років 05 місяців, з них на підприємстві відповідача 11 років 3 місяці. Причини смерті батька, згідно акту форми Н-1, стали невиконання посадових обов'язків машиністом електровозу Криворізького локомотивного депо ОСОБА_3, та відповідно до п. 10 акту, нещасний випадок стався внаслідок порушення законодавства про охорону праці з боку посадових осіб відповідача. Внаслідок втрати батька, йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що на день втрати рідної людини йому виповнилось всього 4 роки, він зазнав сильного емоційного та психологічного потрясіння, був позбавлений батьківського спілкування, турботи та любові рідного батька. Після загибелі батька його нормальні життєві зв'язки були знищені, він постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатися від осягнутого лиха, перебуваючи в напруженому стані. Тому виходячи з розрахунку 200 (прожиткових мінімумів для працездатних осіб) * 1841,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 липня 2018 р. ) = 368200,00 грн., просить стягнути вказану суму з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті батька на виробництві без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Ухвалою суду від 20 листопада 2018 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до пункту 2 частини 1 статті 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін.

На виконання ухвали суду в порядку, передбаченому положеннями ст. 178 ЦПК України, відповідачем подано відзив на позов.

В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідно до акту від 01.08.2002 р. за формою Н-5 спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 27 липня 29002 року у Криворізькому локомотивному депо, встановлено, що причинами нещасного випадку стали як порушення машиністом локомотива ОСОБА_3 посадових обов'язків, так і порушення помічником машиніста електровоза ОСОБА_2 вимог п. 3.1. та п. 3.12.2 посадової інструкції локомотивної бригади ЦТ-006. Таким чином наявна вина також і загиблого в нещасному випадку, яку позивач не враховує, однак суд повинен врахувати відповідно до положень частини 1 статті 454 ЦК УРСР. Щодо стягнення моральної шкоди в заявленому розмірі, то він є завищеним, а матеріали справи не містять жодних посилань на належні та допустимі докази завдання моральної шкоди позивачу.Той факт, що спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією, має доводитись не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а і особливо її розмір.

Позивачем та його представником отримано відзив на позов, що підтверджується наданим повідомленням від 23.01.2018 р., відповіді на відзив надано не буде.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1, згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16.12.1997 р., є сином ОСОБА_2 ( а.с. 23).

За життя ОСОБА_2 працював у Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізниці.

ІНФОРМАЦІЯ_3 при виконанні трудових обов'язків із ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер, про що підприємством складений акт № 2 від 07 серпня 2002 року про нещасний випадок, за формою Н-1 (а.с. 10-17), та акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14 годині 25 хвилин у Криворізькому локомотивному депо Придніпровської залізниці, за формою Н-5 (а.с. 18-22).

Відповідно до зазначених актів, нещасний випадок стався внаслідок невиконання посадових обов'язків машиністом електровозу Криворізького локомотивного депо ОСОБА_3, невиконання посадових обов'язків помічником машиніста електровозу Криворізького локомотивного депо ОСОБА_2 Серед осіб, які допустили порушення нормативних актів: машиніст електровоза, машиніст інструктор та заступник начальника депо з експлуатації.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 29 липня 2002 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 32 роки (а.с. 9).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які породили цивільне право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою).

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов'язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

При цьому, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Окрім того, з набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Тому оскільки смерть ОСОБА_2 сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, суд вважає, що саме на відповідача покладено обов'язок відшкодувати позивачу, як сину, завдану моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтями 441, 450, 456 ЦК УРСР.

Визначаючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в зв'язку зі смертю батька, характер та обсяг його душевних, психічних страждань, в зв'язку зі смертю близької людини, враховує той факт, що дійсно на момент смерті батька позивачу виповнилось лише 4 роки і він перебував на утриманні батька, вину ПАТ «Українська залізниця», який не забезпечив безпечних умов виробництва ОСОБА_2 та завданні позивачу немайнової (моральної) шкоди, наслідки викликані заподіяною шкодою,смертю найбільш близької людини, перенесені душевні страждання та переживання, зміни в житті викликані смертю батька.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька, підлягає відшкодуванню в сумі 90 000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережив та переносить на теперішній час.

Крім того, оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд ,-

ухвалив:

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», , місцезнаходження: за адресою: м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, суму моральної шкоди, завданої внаслідок смерті батька на виробництві, в розмірі 90 000 (дев'яносто тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 січня 2019 р.

Суддя Д.М.Ніколенко