Дата документу 11.12.2019 Справа № 310/1744/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/1744/16 Головуючий у 1 інстанції Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/807/3631/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що 25.11.2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зміни до кредитного договору регулюються п. 2.1.1.2.3, п 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, у яких вказано, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і він дає право Банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Вважає, що підписані відповідачем Умови та Правила є Договором, до якого застосовуються вимоги ЦК України.

У зв`язку з порушенням відповідачкою умов Договору, несплатою кредитних коштів станом 20.01.2016 року утворилася заборгованість на суму 35 422, 51 грн., яка складається з наступного: 26725,57 грн. - заборгованість за кредитом; 6533,96 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф - фіксована частина; 1662,98 грн. - штраф - процентна складова.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість на суму 35 422, 51 грн. та понесені судові витрати.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що договір від 25.11.2013 року особисто не укладала, намірів на отримання кредиту не мала, повноважень на виконання таких дій нікому не надавала, Анкету-заявку про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку не підписувала, кошти не отримувала.

Просила визнати недійсним кредитний договір № SAMDN9751 від 25 листопада 2013 року про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № SAMDN9751 від 25 листопада 2013 року про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки, укладений між Пат КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20грн. та за проведення експертизи в розмірі 9043,20грн., а всього 9594,40грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, АТ КБ «ПриватБанк» у своїй апеляційній скарзі просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно встановлених вироком суду обставин, ОСОБА_1 фактично тримала кредитну картку та всупереч законодавству та правилам користування кредитною карткою розкрила інформацію ОСОБА_2 , без якої неможливо використовувати кредитну картку, внаслідок чого з`явилася заборгованість за кредитом. ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що нею було своєчасно повідомлено Банку інформацію щодо незаконного використання картки іншою особою. Також нею не доведено не розголошення персональних даних. Тому в даному випадку відповідальність за операції, що проводилися несе тільки клієнт. Вважає, що ОСОБА_1 своєю бездіяльністю сприяла проведенню платежів за рахунком, оскільки самостійно передала банківську картку та повідомила ПІН-код до неї сторонній особі.

ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підялагє залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПрвиатБанк» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обставин, встановлених вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року у справі №310/6896/16-к.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно договору № SAMDN9751 від 25.11.2013 року на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ КБ «Приватбанк» було відкрито картковий рахунок та видано картку Visa Lady-s Platinum.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2018 року по справі № 310/6896/16-к (провадження 1-кп/310/47/18) ОСОБА_2 визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 206-216).

При цьому вироком встановлено, що у грудні 2013 року ОСОБА_2 спільно з іншою спільно з іншою Особою з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою повідомила ОСОБА_1 про можливість отримання банківських послуг та бонусів на кредитну картку банку ПАТ КБ «Приватбанк». Після чого ОСОБА_1 , розуміючи можливість отримання додаткових послуг від банку, самостійно, будучи введеною в оману ОСОБА_2 , передала їй свою кредитну картку банку ПАТ КБ «Приватбанк» та повідомила її пін -код. Далі в період часу з лютого 2014 року по березень місяць 2016 рік ОСОБА_2 та інша Особа, маючи доступ до кредитних коштів на зазначеній картці, за попередньою змовою групою осіб, маючи намір на незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів шляхом зняття готівки з картки потерпілої та перерахування з рахунку на інші банківські рахунки та поповнення мобільних номерів, повторно заволоділи кредитним лімітом по кредитній картці банку ПАТ КБ «Приватбанк» в загальній сумі 40 000 гривень, розпорядившись ними на власний розсуд, чим завдали ОСОБА_1 майнову шкоду на вказану суму.

З вказаного вироку вбачається, що ОСОБА_2 засуджена в тому числі за те, що спільно з працівником ПАТ КБ «Приватбанк» вчинили злочин проти ОСОБА_1 .

Вироком встановлено, що ОСОБА_2 вчинила численні випадки незаконного заволодіння чужим майном, діючи спільно з невстановленим в ході розслідування працівником ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, судом встановлено, що злочин стався з вини не лише ОСОБА_2 а й працівника ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно пояснень ОСОБА_1 , викладених у вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2018 року: «знає ОСОБА_2 давно. У 2014 року в неї була погашена кредитна картка « Полуничка », і ОСОБА_2 попросила дати її, щоб вона змогла користуватись нею і погасити. У липні 2015 року вона дізналася, що має борг по картці «Платінум» в розмірі 35000 грн., який Банк став утримувати з її пенсії. В даний час борг вже складає 91000 грн.».

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с. 241) ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № б/н, за яким 25.11.2013 року було видано кредитну картку НОМЕР_1 терміном дії до 11/15.

Судом першої інстанції встановлено, що картка із зазначеним номером відсутня у переліку речових доказів по кримінальній справі перелічених у вироку від 12.04.2018 року.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 12.04.2019 року № 928-19 підпис від імені ОСОБА_1 у розділі «Реквизити сторон» в графі «Клиент Фамилия Имя Отчество Подпись» в «Договоре №SAMDN9751 об открытии картсчета и обслуживании платежной карты от25.11.2013» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 2 а.с. 35-41).

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що вказаний висновок є вмотивованим та відповідачем не спростований.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладався саме позивачкою, що рух коштів за оспорюваним договором відбувався саме з волі та відома самої позивачки.

Таким чином, вилучення кредитних коштів сталося не з вини позивача, а тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 своєю бездіяльністю сприяла проведенню платежів за рахунком, оскільки самостійно передала банківську картку та повідомила ПІН -код до неї сторонній особі, є безпідставним та спростовуються вищевказаними обставинами.

Виходячи з того, що за ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а за частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, суд першої інстанції зробив висновок, що відсутність підпису у договорі свідчить про відсутність як волевиявлення позичальника так і про неналежність форми, у якій укладено договір.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 вчинила численні випадки незаконного заволодіння чужим майном, діючи спільно з невстановленим в ході розслідування працівником ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, встановлено, що злочин стався з вини не лише Поплавської, а й працівника ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин посилання в апеляційній скарзі на те, що вилучення кредитних коштів сталося лише з вини самої позивачки є безпідставним, причетність працівника відповідача до вилучення коштів підтверджена вироком суду, який відповідачем не оспорений.

Жодних доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладався саме позивачкою, - АТ КБ «ПрвиатБанк» на надано.

Також безпідставними є посилання відповідача на те, що позивач здійснювала розрахунки за договором.

Жодними доказами не підтверджено, що рух коштів за оспорюваним договором відбувався саме з волі та відома самої позивачки.

За таких обставин суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів та керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПрвиатБанк».

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що підпис в кредитному договорі № AMDN9751 від 25 листопада 2013 року від імені ОСОБА_1 виконано не позивачем, а іншою особою, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього договору.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності правових підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви АТ КБ «ПрвиатБанк», яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та щодо наявності правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: