Єдиний унікальний номер 219/8087/16-ц Номер провадження 22-ц/804/3061/19
Номер провадження 22-ц/804/3061/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Топчийова Євгена Володимировича на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2016 року (ухваленого під головуванням судді Решетняк І.В.)у цивільній справі № 219/8087/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2016 року ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 04.01.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідачка будучи ознайомленою з правилами користування кредитом та відповідальністю, яка наступає за порушення умов договору, належним чином їх не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30.06.2016 року виникла заборгованість в розмірі 43219,93 грн., яка складається з : заборгованості за кредитом -7930,90 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом -30404,75 грн., заборгованості за пенею та комісією -2350 грн., а також штрф-500 грн та 2034,28 грн..

Просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 14 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту у сумі 7930,90 гривень та заборгованість по процетах за користування кредитом в сумі 30404,75 грн., а всього-38335,65 грн., в задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року було поновлено строк на апеляційне оскрження рішення Артемівського міськрайонного суду від 14 вересня 2016 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів скарги зазначив, що суд першої інстанції не перевірив законність підняття банком процентної ставки за користування кредитом.

Крім того судом не враховано позицію Верховного Суду щодо відсутності укладення договору, а значить заборгованості за тілом кредиту не має,оскільки кошти,які повертала позивач банком безпідставно зараховувалися на погашення процентів.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те,що відповідачка була ознайомлена з Правилами та Умовами кредитування, про що свідчить користування грошима.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Оскільки рішення оскаржується в частині задоволенних позовних вимог, то в іншій частині законність судого рішення апеляційним судом не перевірялася.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач отримала кошти від банку та зобов`язалася повернути їх.

Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статей 526, 1049, 1050 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.01.2007 року ОСОБА_1 отримала у позивача кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30.06.2016 року становить 43219,93 грн., яка складається: з заборгованості за кредитом -7930.90 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом -30404,75 грн., заборгованості за пенею та комісією -2350 грн., а також штрф-500 грн. та 2034,28 грн..

Стягуючи заборгованість за тілом кредиту,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 04 січня 2007 року у вигляді заяви-анкети,підписаної сторонами, не містить строку поверненя кредиту .

Таким чином оскільки кошти були отримані,то вони повинні бути повернуті.За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягненя заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.01.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Анкета-заява містить умову видачі кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» з оплатою базової процентної ставки по кредитному ліміту 1,9% в місяць на залишок заборованості .

Відповідач підписала особисто Анкету-заяву, що вона не оспорює, тобто розмір процентної ставки за користування кредитом між сторонами було узгоджено(а.с.44-45).

Згідно довідки банку ОСОБА_1 було видано кредитні картки № НОМЕР_1 - 04 січня 2007 року строком дії до 01/2013 року та №592990 - 31 січня 2013 року строком дії до 09/2016 року.

Із виписки по особовому рахунку вбачається, що відповідач користувалася коштами банку.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 зазначена погоджена сторонами базова процентна ставка по кредитному ліміту в 1,9% в місяць на залишок заборгованості (22,8% в рік), що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 с. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як було зазначено Верховним Судом, визначальним у даній категорії справ є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

За встановлених обставин сторони по справі при додержанні письмової форми досягли згоди про сплату процентів за користування кредитом, а тому ці умови слід розцінювати як невід`ємну складову змісту договору .

Тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць (22,8% річних ) між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем анкета-заява про умови кредитування. Заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11.10.2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 04.01.2007 року по 31.12.2012 року у розмірі 22,8%; що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток.

З 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року ставка зросла до 30%. З 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року-до 34,8%. З 01 квітня 2015 року по 30 червня 2016 року ставка зросла до 43,20%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої Банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 30%, 34,8%, 43,20% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст.1056-1 ЦК України.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року до 30%., з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року-до 34,8%, з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2016 року - до 43,20% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.

Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 30%, 34,8% та 43,20 % не надано, то розрахунок заборгованості по процентах за користування кредитом повинен проводитися, виходячи із обумовленої договором ставки 22,8%.

За таких обставин, розрахунок процентів за користування кредитом повинен визначатися з розміру заборгованості за процентами, виходячи із узгодженої сторонами базової процентної ставки 22,8% річних з 04.01.2007 року по 30 червня 2016 року.

Заборгованість за тілом кредиту на 01 січня 2013 року складала 4091,74 грн.

Заборгованість за процентами за період на 01 січня 2013 року (до неправомірного підвищення процентної ставки) становила - 88,31 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2016 року становить 1276 дні.

Отже розмір заборгованості за процентами за період з 04.01.2007 року по 30 червня 2016 року складає: 3394,98 грн., виходячи із розрахунку: (4091,74х22,8% ):360) х1276 дні + 88,31)

Тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягала стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішеня про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі зазначеній позивачем, не звернув уваги на положення закону та не перевірив розмір заборгованості.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру, стягнутої заборгованості по процентах за користування кредитом з 30404,75 грн. до 3394,98 грн. та розміру загальної заборгованості за кредитним договором з 38335,65 грн. до 11325,88 грн..

Доводи апеляційної скарги про те,що сплачені відповідачкою кошти в рахунок погашення тіла кредиту банком безпідставно зараховувалися вв рахунок погашення відсотків за користування кредитом, є необгрунтовними та спростовуються встановленими обставинами. Підписуючи анкету -заяву на отримання коштів,відповідачка погодилася на сплату відсотків за користування кредитом, про що свідчить її підпис.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням матеріального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду в частині стягнутої суми відсотків за користування кредитом змінити з 30404,75 грн. до 3394,98 грн. та в частині розміру загальної заборгованості за кредитним договором -з 38335,65 грн. до 11325,88 грн..

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 361,17 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог),тобто стягнуту судом першої інстанції суму судового збору слід змінити з 1222,28 грн. до 361,17 грн..

Крім того, відповідачкою при зверненні з апеляційною скаргою було сплачено судовий збір в сумі 2067 грн., тому з урахуванням часткового задовлення апеляційної скарги з позивача слід стягнути на корись відповідачки судовий збір в розмірі 1525,24 грн..

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 43219,93 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Ухвалою апеляційного суду від 06 листопада 2019 року було зупинено дію рішення Артемівського міськрайонного суду від 14 вересня 2016 року, оскільки справу розглянуто і апеляційне провадження закривається, то дія рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Топчийова Євгена Володимировича задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 14 вересня 2016 року в частині стягнутої суми заборгованості по процентах за користування кредитом та в частині загального розміру заборгованості за кредитним договором, та стягнутої суми судового збору змінити.

Зменшити розмір загальної заборгованості за кредитним договором, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» -з 38335,65 грн. до 11325,88 грн..

Зменшити розмір заборгованості по процентах за користування кредитом , стягнутого з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з 30404,75 грн. до 3394,98 грн..

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з 1222,28 грн. до 361,17 грн..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1525,24 грн..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Поновити дію рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: