Справа № 288/376/16-ц
Провадження № 2/288/31/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Франчук Ю.О.,

позивача за первісним позовом/

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом/

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісним позовом/

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом

ОСОБА_4 та третьої особи за зустрічним позовом - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня Житомирської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про поділ майна та визнання правочину недійсним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_7 про поділ боргових зобов`язань подружжя та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач за первісним позовом) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 (далі - Відповідач-1 за первісним позовом), ОСОБА_4 (далі - Відповідач-2 за первісним позовом) про поділ майна та визнання правочину недійсним.

Позивач вказує, що 13 березня 2011 року між нею та ОСОБА_6 у виконавчому комітеті Сокільчанської сільської ради Попільнянського району зареєстровано шлюб, від даного шлюбу вони спільних дітей не мають.

Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано 20 грудня 2013 року на ім`я Відповідача 1 за первісним позовом автомобіль марки Toyota Hilux Comfort за ціною 308930.00 гривень та додаткове обладнання на даний автомобіль по ціні 43568.00 гривень, а всього по ціні 352498.00 гривень.

Після того, як Позивач за первісним позовом повідомила Відповідача 1 за первісним позовом про свої наміри на розірвання шлюбу, він без її відома та згоди відчужив спільне майно, а саме автомобіль Toyota Hilux Comfort, своєму повнолітньому сину - Відповідачу 2 за первісним позовом та будь-якої сплати Позивачу за первісним позовом матеріальної компенсації її частки за спільне майно подружжя не сплатив. Згідно договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, вказаний автомобіль було реалізовано за кошти в розмірі - 20000.00 гривень.

Позивач за первісним позовом зазначає, що відчужений Відповідачем 1 за первісним позовом автомобіль є їх спільною сумісною власністю та цінним майном. Відповідачу 2 за первісним позовом, як набувачу майна, було відомо про те, що Позивач за первісним позовом та Відповідач 1 за первісним позовом перебувають у зареєстрованому шлюбі. Про продаж спірного автомобіля Позивач за первісним позовом не знала, згоди на здійснення правочину, спрямованого на відчуження автомобіля вона не давала, а тому укладений з порушенням вимог законодавства правочин - договір купівлі - продажу є недійсним, оскільки порушує її права власника на спільне сумісне майно подружжя та завдає їй збитки.

Крім того, за час шлюбу між Позивачем за первісним позовом та Відповідачем за первісним позовом ними було набуто наступне майно:

- у відповідності до рішення 10 сесії 6 скликання Андрушківської сільської ради від 5 січня 2012 року ОСОБА_6 надано земельну ділянку, яка розташована в с.Андрушки Попільнянського району, Житомирської області площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - :03:012:0089, вартістю 9125.00 гривень;

- у відповідності до рішення 10 сесії 6 скликання Андрушківської сільської ради від 5 січня 2012 року ОСОБА_6 надано земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - :03:012:0088, вартістю 29125.00 гривень.

- на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок «А-2», загальною площею 129.5 м2, житловою площею 77.4 м2, що знаходиться за вказаною адресою та в якому вони проживали, ринкова вартість будинку станом на 04 березня 2016 року становить - 568906.00 гривень. Однак, Відповідач 1 за первісним позовом, відмовляється зареєструвати на себе право власності у відповідності до вимог чинного законодавства.

Позивач зазначає, що поділ автомобіля, земельних ділянок та будинку необхідно здійснити судом в натурі із визначенням реальних часток чи ідеальних часток.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_1 , здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному, а саме: - житлового будинку «А-2», загальною площею 129.5 м2, житловою площею 77.4 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 568906.00 гривень; - земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088, вартість якої, становить 29125.00 гривень; - земельної ділянки, яка розташована в с.Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089, вартість якої, становить 9125.00 гривень, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 ціни придбаного автомобіля Toyota Hilux Comfort за ціною 352498.00 гривень в розмірі 176249.00 гривень та стягнути сплачену суму судового збору.

18 квітня 2016 року ОСОБА_6 (Відповідач 1 за первісним позовом) звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 (Позивач за первісним позовом), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_7 (далі - Третя особа) про поділ боргових зобов`язань подружжя /т.1 а.с.87-90/ в якому вказав, що вони з Позивачем за первісним позовом перебувають у шлюбі та вона в березні 2016 року звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Фактично в період шлюбу ними було набуте наступне майно: - 20 грудня 2013 року автомобіль Toyota Hilux Comfort; - земельна ділянка, площею 0,2500 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (в порядку безоплатної приватизації); - земельна ділянка площею 0.2500 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , призначена для ведення особистого селянського господарства (в порядку безоплатної приватизації).

Житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю Відповідача 1 за первісним позовом, оскільки фактично побудований до шлюбу за його особисті кошти, а саме в грудні 2010 року. В період шлюбу проводились деякі оздоблювальні роботи в будинку та роботи по благоустрою присадибної земельної ділянки, а саме паркан, садові доріжки, закладено сад тощо.

В період шлюбу на оздоблення будинку та благоустрою присадибної ділянки, а також придбання автомобіля було взято в позику у ОСОБА_7 - Третьої особи за зустрічним позовом, кошти на загальну суму 80000.00 доларів США, що еквівалентно на момент написання розписки 640000.00 гривень, а саме 10 грудня 2012 року - 320000.00 гривень (40000.00 доларів США) та 20 квітня 2013 року - 320000.00 гривень (40000.00 доларів США). В лютому 2016 року Відповідач 1 за первісним позовом продав автомобіль Toyota Hilux Comfort, оскільки позикодавець просив повернути йому частину боргу та віддав 20000.00 доларів США.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року по справі № 288/258/16-ц стягнуто з ОСОБА_6 (Відповідача 1 за первісним позовом) на користь ОСОБА_7 (Третьої особи за зустрічним позовом) заборгованість в сумі 3659600.00 гривень, з яких 1568400.00 - це кошти, які були взяті в позику в період шлюбу (40000.00 доларів США х 26.14 (курс долара на момент прийняття рішення).

Виходячи зі змісту боргових розписок від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року позика отримана в період перебування сторін в шлюбі та використана в інтересах сім`ї. Гроші були взяті в позику з відома дружини, оскільки вони планували купити автомобіль, але заробітної плати на його купівлю не вистачало, окрім цього потрібні були кошти для завершення деяких робіт в будинку та на подвір`ї, дружина ніде не працювала, а іншого джерела доходу у Відповідача 1 за первісним позовом не було.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_6 просить визнати за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань, згідно боргових розписок від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року в розмірі 784200.00 гривень та сплачену суму судового збору.

Позивач за первісним позовом - Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні первісний позов підтримали, просили його задоволити, зустрічний позов не визнали, заперечували проти його задоволення.

Відповідач 1 за первісним позовом - Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 в судових засіданнях первісний позов не визнавав, заперечував проти його задоволення, підтримав заявлений ним зустрічний позов та просив його задоволити. 04 грудня 2019 року в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Представник Відповідача 1 за первісним позовом - Позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні зустрічний позов підтримала, просила його задоволити, первісний позов не визнала та заперечувала проти його задоволення.

19 жовтня 2016 року та 13 листопада 2018 року від представника Відповідача 1 за первісним позовом надійшло заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу відповідно до яких, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13 березня 2011 року, в період шлюбу ними було придбано автомобіль марки Toyota Hilux Comfort. Купівля автомобіля була зумовлена тим, що Відповідач 1 працював в ТОВ «Зелена долина», що знаходиться в смт.Томашпіль Вінницької області, а тому транспортний засіб потрібен був йому для роботи. В період шлюбу на оздоблення будинку та присадибної ділянки, а також придбання автомобіля він позичив кошти на загальну суму - 80000 доларів США, оскільки його заробітної плати не вистачало на потреби сім`ї. В січні 2016 року Відповідач 1 звільнився з роботи, а тому необхідності в автомобілі у нього не було, окрім того позикодавець просив повернути йому частину боргу, а тому в лютому 2016 року він продав автомобіль та віддав ОСОБА_7 гроші в розмірі 20000 доларів США. Враховуючи висновки Верховного Суду зазначає, що ОСОБА_1 не претендує на передачу їй спірного автомобіля в натурі та просить стягнути грошову компенсацію вартості спірного автомобіля. Враховуючи, що автомобіль придбаний за кошти, позичені згідно письмового договору позики, у подружжя виникають спільні зобов`язання за повернення такого боргу та кошти за проданий автомобіль були використані на часткове повернення боргу за договором позики, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю. /т.2 а.с.82-84, 226-227/

Відповідач 2 - ОСОБА_4 в судових засіданнях позов не визнавав, 04 грудня 2019 року в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду був належним чином повідомлений.

Представник Відповідача 2 за первісним позовом та Третьої особи за зустрічним позовом в судовому засіданні, первісний позов не визнав, заперечував проти його задоволення, проти задоволення зустрічного позову не заперечував.

Суд, вислухавши Позивача за первісним позовом - Відповідача за зустрічним позовом, Відповідача 1 за первісним позовом - Позивача за зустрічним позовом, Відповідача 2 за первісним позовом та представників сторін і третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 13 березня 2011 року про що виконавчим комітетом Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області складено відповідний актовий запис № 1, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на - ОСОБА_1 . /т.1 а.с.196; т.2 а.с.8/

Відповідно до Висновку експерта № 2680 від 15 грудня 2015 року, проведено судово - медичну експертизу за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000574 від 14 грудня 2015 року по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , експертизу проведено на підставі постанови слідчого, з якої вбачається, що 14 грудня 2015 року до чергової частини Попільнянського ВП надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що 13 грудня 2015 року близько 09.00 години в АДРЕСА_1 , чоловік ОСОБА_6 спричинив тілесні ушкодження, зі слів наносив удари руками по рукам, душив руками за шию, коліном по обличчю, ногами по ногам. У підсумку в ОСОБА_1 виявлено синці, садна на обличчі, синці на правій верхній та обох нижніх кінцівках, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, не виключено в термін та за обставин, вказаних обстеженою та відносяться до легкого тілесного ушкодження без короткочасного розладу здоров`я. /т.1 а.с.9/

Згідно довідки № 142 від 08 лютого 2016 року виданої виконавчим комітетом Андрушківської сільської ради, ОСОБА_1 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.10/

З квитанції видаткової авто № 000000878 від 20 грудня 2013 року, акту прийому - передачі автомобіля від 20 грудня 2013 року та фіскальних чеків від 01 листопада 2013 року на суму - 8000.00 гривень, від 05 листопада 2013 року на суму - 111000.00 гривень, від 16 листопада 2013 року на суму - 22000.00 гривень, 25 листопада 2013 року на суму - 113300.00 гривень, 28 листопада 2013 року - на суму 50000.00 гривень, вбачається, що вартість автомобіля Toyota Hilux Comfort Колір: 1Е9 становить - 308930.00 гривень, вказані кошти було сплачено та ОСОБА_6 прийняв вказаний автомобіль, комплектуючі до нього та документацію. /т.1 а.с.11; т.2 а.с.14-16/

Відповідно до акту виконаних робіт СК-У-002620 від 20 грудня 2013 року виданого ТОВ «Стар-Кар» клієнту - ОСОБА_6 , вартість додаткового обладнання на автомобіль Toyota Hilux Comfort становить - 43568.00 гривен, кошти було сплачено, відповідно до чека від 28 грудня 2013 року. /т.1 а.с.12, 13/

Таким чином, сума сплачених коштів за купівлю автомобіля становить - 352498.00 гривень.

27 січня 2016 року в територіальному сервісному центрі 1842, в присутності адміністратора сервісного центру, оформлений та підписаний Договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1824/2016/154, за яким Власник - надалі Продавець: ОСОБА_6 , який діє на підставі власного волевиявлення, продав, а Покупець: ОСОБА_4 , який діє на підставі власного волевиявлення, придбав транспортний засіб: марка Toyota модель Hilux, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за Продавцем на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) серії НОМЕР_9 , виданим 20 грудня 2013 року та сплатив обумовлену цим договором грошову суму. Транспортний засіб оглянутий Покупцем, претензій до Продавця, щодо якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу Покупець не має. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 20000 гривень. Оплата здійснюється готівкою та підтверджується сторонами. /т.2 а.с.13, 32, 38, 112/

Відповідно до облікової картки № 84 392962 від 27 січня 2016 року перереєстрації на нового власника за договором купівлі - продажу власником автомобіля Toyota Hilux Comfort, номерний знак: НОМЕР_2 на підставі договору купівлі - продажу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року є ОСОБА_4 . /т.2 а.с.31, 37/

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_5 , довідок ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» № 1031 - 1036 від 29 березня 2016 року, ОСОБА_6 з 11 січня 2016 року звільнений з посади начальника агрономічного відділу - головного агронома ТОВ АК «Зелена долина», його дохід за період з 01 січня 2011 року по 11 січня 2016 року становив - 189217.28 гривень. /т.2 а.с.85 - 91/

Згідно розписки від 10 грудня 2012 року, ОСОБА_6 взяв у ОСОБА_7 кошти в борг, згідно договору позики від 01 лютого 2009 року в сумі 320000.00 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США, вказану суму зобов`язувався повернути до 01 січня 2016 року та 02 лютого 2016 року - повернуто 20000 доларів США, що еквівалентно 520000.00 гривень. /т.1 а.с.93/

Згідно розписки від 20 квітня 2013 року, ОСОБА_6 взяв у борг в ОСОБА_7 320000.00 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США, вказану суму зобов`язувався повернути - згідно договору позики. /т.1 а.с.94/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року в справі № 288/258/16-ц, позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задоволено, визначено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість в сумі 3659600 гривень 00 копійок та 6890 гривень 00 копійок сплаченого судового збору. /т.1 а.с.95; т.2 а.с.92/

Відповідно до розписки від 27 січня 2016 року, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_4 20000 доларів США в рахунок проданого автомобіля марки Toyota Hilux Comfort, 2013 року випуску. /т.2 а.с.93/

Згідно довідок ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» № 1257 від 20 квітня 2016 року, ОСОБА_1 працює на підприємстві на посаді бухгалтера, її дохід з 01 квітня 2011 року по 01 січня 2014 року становить - 69742.12 гривень. /т.2 а.с.94-96/

Як вбачається з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії АБ № 794969, АБ № 794968, Податкової декларації платника єдиного податку, ОСОБА_4 є фізичною особою - підприємцем, його дохід за 2015 рік становить - 100880.00 гривень. /т.2 а.с.114 - 118/

ОСОБА_4 купив 24 грудня 2014 року нежитлову будівлю, а саме магазин - павільйон, загальною площею 36.4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . /т.2 а.с.123-124/

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року в цивільній справі № 288/710/16-ц, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки TOYOTA модель HILUX COMFORT № кузова НОМЕР_10 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 /т.2 а.с.129-134/ Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року залишено без змін. /т.2 а.с.156-157/

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. /т.2 а.с.191-195/

В Постанові роз`яснено, що розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи діяли недобросовісно сторони ( ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ) при укладенні спірного договору купівлі-продажу, чи знав ОСОБА_4 або за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, що є визначальним для правильного вирішення спору у даній справі. Крім того, суди не з`ясували, чи претендує позивач на передачу їй спірного автомобіля в натурі у порядку поділу спільного майна подружжя. /т.2 а.с.194/

04 березня 2016 року, на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «ЗемЮрКонсалдинг» зроблено Висновок про вартість майна, за яким ринкова вартість об`єкта оцінки: - житлового будинку «А-2», загальною площею 129.5 м2, в тому числі житловою 77.4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 становить без урахування ПДВ - 568906.00 гривень. /т.1 а.с.14-32/

З Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Бердичівське МБТІ» на замовлення ОСОБА_6 та довідки, виданої КП «Бердичівське МБТІ» вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок не зареєстровано, правовстановлюючі документи не оформлені, загальна площа будинку складає - 129.5 м.кв., житлова площа - 77.4 м.кв., крім того на земельній ділянці розташовано: сарай - літня кухня «Б-1», оціночна вартість складає: 382698 гривень, в тому числі: житловий будинок «А-2», вартістю - 220634.00 гривень, сарай - літня кухня «Б-1», вартістю - 162064.00 гривень. /т.1 а.с.24-27/

Згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Управлінням ДАБІ у Житомирській області 05 жовтня 2015 року на житловий будинок (літ.А), літня кухня (літ.Б), погріб (літ.п/б в), гараж (літ.В), сарай (літ.Г), убиральня (літ.Д) по АДРЕСА_1 , початок будівництва житлового будинку - березень 2009 року, закінчення будівництва житлового будинку - грудень 2010 року. /т.1 а.с.91-92, 106-107/

04 березня 2016 року, на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «ЗемЮрКонсалдинг» зроблено Висновок про вартість майна, за яким ринкова вартість об`єкта оцінки: - земельної ділянки, площею 0.2500 га, кадастровий номер :03:012:0088, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , становить з врахуванням ПДВ - 29125.00 гривень (з урахуванням на 1 м2 складає 11.65 гривень). /т.1 а.с.33-43/

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691, ОСОБА_6 на підставі рішення від 05 січня 2012 року 10 сесії 6 скликання Андрушківської сільської ради є власником земельної ділянки площею 0.2500 га, яка розташована АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:012:0088. /т.1 а.с.40/

04 березня 2016 року, на замовлення ОСОБА_1 ТОВ «ЗемЮрКонсалдинг» зроблено Висновок про вартість майна, за яким ринкова вартість об`єкта оцінки: - земельної ділянки, площею 0.2500 га, кадастровий номер :03:012:0089, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства за адресою: Житомирська область, Попільнянський район с.Андрушки, становить без врахування ПДВ - 9125.00 гривень (з урахуванням на 1 м2 складає 3.65 гривень). /т.1 а.с.44-53/

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692, ОСОБА_6 на підставі рішення від 05 січня 2012 року 10 сесії 6 скликання Андрушківської сільської ради є власником земельної ділянки площею 0.2500 га, яка розташована Житомирська область, Попільнянський район с.Андрушки, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:012:0089. /т.1 а.с.51/

Рішенням восьмої сесії V скликання Андрушківської сільської ради від 11 листопада 2011 року вирішено надати дозвіл ОСОБА_6 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.50 га, з метою передачі у власність, а саме 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0.25 га для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_1 . /т.3 а.с.73/

Рішенням десятої сесії VІ скликання Андрушківської сільської ради від 05 січня 2012 року вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.5000 га з метою передачі у власність ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства, передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку площею 0.5000 га в тому числі 0.2500 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0.2500 га для ведення особистого селянського господарства. /т.3 а.с.74/

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні дав покази про те, що ОСОБА_1 є його свахою, йому тяжко зазначити точну дату коли, але ОСОБА_6 попросив його наглядати за будівництвом житлового будинку. ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на той час проживали в Томашполі , на ділянці був лише фундамент, а він наймав працівників та розраховувався з ними. Основні роботи було здійснено за рік, і внутрішні ще за рік, було збудовано будинок і хлів в один рік. Чи були ОСОБА_1 одружені на той час не цікавився, але проживали вони, як родина.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні дав покази про те, що в кінці травня 2011 року до нього підійшов ОСОБА_10 та сказав, що потрібно побудувати хлів з великим підвалом у ОСОБА_1 . На той час він жив у Житомирі, йому дали розміри та він все прорахував, склав кошторис на проведення робіт. На початку червня приїхав з хлопцями і розпочав будівництво, там було велике приміщення і вони закінчили його в кінці літа. Коли він приїхав будувати на ділянці був вагончик і фундамент під будинок. Хлів та підвал почали будувати з початку, а під будинок був закладений фундамент. Після закінчення будівництва хліва, ОСОБА_6 запропонував звести коробку на будинок, вони погодились і до кінця року, поки не розпочалися холоди, звели коробку, закрили але не накрили її. На наступний рік з травня місяця за два місяці вони закінчили дах будинку. Виконував з бригадою в будинку будівельні роботи, а саме: звели стіни з піноблоків, утеплили стелю, зробили балкон, дах будинку накрили бітумною черепицею. Потім ОСОБА_6 прийшов до них і сказав, що у нього проблеми, а тому продовжувати будівництво він не буде і їх звільнили. Також зазначив, що в той час коли будували будинок, на прохання ОСОБА_1 , робили ремонт у будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 сказала, що вони розрахуються за проведену роботу.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України та Сімейним Кодексом України.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач за первісним позовом просить визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу, здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність їй та Відповідачу по 1/2 частині кожному: - житлового будинку, земельних ділянок та стягнути з Відповідача грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 ціни придбаного автомобіля в розмірі 176249.00 гривень.

Позивач за зустрічним позовом просить визнати за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року та стягнути компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань в розмірі 784200.00 гривень.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 22 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова № 11), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

В пункті 23 Постанови № 11 роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Позивач за первісним позовом просить визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобіля, з тих підстав, що Відповідач 1 за первісним позовом без згоди Позивача за первісним позовом 27 січня 2016 року відчужив спірний автомобіль своєму сину - Відповідачу 2 за первісним позовом, проте поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, Відповідач 1 за первісним позовом міг лише за згодою Позивача за первісним позовом та під час укладення вказаного договору відповідачі діяли недобросовісно.

Пунктом 30 Постанови № 11 визначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 березня 2011 року, ОСОБА_6 20 грудня 2013 року придбав автомобіль TOYOTA модель HILUX COMFORT, а 27 січня 2016 року на підставі Договору купівлі - продажу ОСОБА_6 продав вказаний автомобіль своєму сину - ОСОБА_4 , при відчуженні придбаного під час шлюбу за спільні кошти подружжя автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 письмову згоду на вчинення даного правочину не надавала, дані обставини справи є встановленими та доведеними.

ОСОБА_6 у зустрічному позові вказав, що автомобіль було придбано 20 грудня 2013 року за 352498.00 гривень, а кошти на його купівлю він з відома дружини взяв у позику 10 грудня 2012 року (за договором позики від 01 лютого 2009 року), оскільки вони планували купити автомобіль, а його заробітної плати не вистачало, на підтвердження чого надав розписку /т.1 а.с.93/ та був змушений продати вказаний автомобіль, оскільки йому потрібно було терміново повернути кошти, що він і зробив 02 лютого 2016 року, після продажу автомобіля, в зв`язку з чим ним і подано зустрічний позов, у вимоги якого включено відшкодування ОСОБА_1 боргових зобов`язань зокрема і на придбання автомобіля, тобто Відповідачем 1 за первісним позовом визнається, що спірне майно було відчужене без згоди на те Позивача.

Спірний автомобіль набуто ОСОБА_6 за час шлюбу з ОСОБА_1 , докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі та того, що майно належить виключно ОСОБА_6 - відсутні.

Крім того, що на відчуження цінного майна, вартість якого виходить за межі дрібного побутового, яке є спільною сумісною власністю подружжя, за законом (частиною третьою статті 65 СК України) потрібна згода обох співвласників, відчуження автомобіля підлягає обов`язковий державній реєстрації.

Відповідач - 2 за первісним позовом ОСОБА_4 , який є третьою особою - контрагентом за спірним договором в судовому засіданні вказав, що на час придбання автомобіля у батька він не знав про те, що вони з позивачем за первісним позовом перебувають у зареєстрованому шлюбі, він знав лише, що вони проживають разом. Він проживає окремо від батька і в них не дуже близькі відносини.

Судом встановлено, що покупець ОСОБА_4 є сином продавця ОСОБА_6 , на час вчинення правочину вони проживали в одному населеному пункті, спілкувались та свого спілкування з часу купівлі ОСОБА_6 спірного автомобіля не припиняли, син відвідував батька, вони разом відзначали сімейні свята. Характер їх спілкування вказує на те, що ОСОБА_4 знав та за обставинами справи не міг не знати про те, що батько та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі та майно - автомобіль, належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Суд надає критичної оцінки поясненням ОСОБА_4 , а саме твердженням, що він не усвідомлював факту перебування автомобіля у спільній сумісній власності подружжя та того, що відчуження батьком автомобіля відбулося без згоди дружини ОСОБА_1 , оскільки оспорюваний договір було укладено 27 січня 2016 року, тобто під час перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 не довів, що він не знав про те, що спірний автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що батько не отримав згоди Позивачки на відчуження автомобіля. Відповідачами не надано доказів на спростування тверджень Позивача про те, що вона не надавала згоди на відчуження вказаного вище автомобіля; враховуючи, що Відповідачем - 1 не надано доказів про те, що на час відчуження транспортного засобу було досягнуто з Позивачкою домовленості щодо поділу майна подружжя, а тому приймаючи до уваги, що Відповідач - 2, був обізнаний про конфлікт між подружжям та не міг не знати про те, що Відповідач - 1 не отримав на це згоди Позивача, а щодо наявності такої згоди у Позивачки не пересвідчився, що вказує на недобросовісність намірів Відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, який підлягає визнанню недійсним.

На підставі вищевикладеного, з огляду на зазначені норми закону у їх взаємозв`язку із встановленими під час судового розгляду обставинами, суд приходить до висновку, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір щодо розпорядження спільним майном без згоди ОСОБА_1 , є недійсним та судом встановлено, що ОСОБА_4 - контрагент за даним договором, знав так як за даними обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і був обізнаний про те, що ОСОБА_6 не отримав згоди на це другого з подружжя ОСОБА_1 .

Таким чином, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме автомобіля марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_1 є недійсним.

ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення з Відповідача 1 на її користь грошової компенсації частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 вартості придбаного автомобіля в розмірі - 176249.00 гривень.

Статтею 71 СК України встановлено, що спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

У відповідності до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

В матеріалах цивільної справи містяться докази сплати коштів за автомобіль марки Toyota Hilux Comfort в розмірі - 352498.00 гривень. /т.1 а.с.11-13; т.2 а.с.14-16/

Під час судового розгляду сторони не заявляли клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи для встановлення ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, а тому суд при вирішенні даних позовних вимог виходить з документально підтвердженої вартості автомобіля, визначеної Позивачем при зверненні до суду.

Частина перша статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ураховуючи викладене, суд на підставі поданих сторонами доказів, приходить до висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, що не заперечується сторонами, є цінним майном та неподільною річчю. Проте Відповідач 1 здійснив його продаж іншій особі без згоди Позивача, як другого з подружжя.

Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено без згоди дружини, що встановлено судом, а доказів того, що отримані в результаті продажу кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з Відповідача 1 на користь Позивача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Toyota Hilux Comfort, що становить - 176249.00 гривень.

Позивач просила суд задовольнити її вимоги саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя, а відтак припинення її права власності на спірне майно.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як колишня дружина, яка бажає стягнути на свою користь грошову компенсацію частини вартості спільного сумісного майна, виявила свою згоду на присудження їй такої компенсації.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Позивач вказує, що за час шлюб ними з Відповідачем 1 збудовано та введено в експлуатацію житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим просить здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному - житлового будинку «А-2», загальною площею 129.5 м2, житловою площею 77.4 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 568906.00 гривень.

Згідно частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов`язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише державна реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

На підтвердження заявленої позовної вимоги Позивач надала технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на січень 2015 року /т.1 а.с.25-27/, відповідно до експлікації приміщень до плану житлового будинку, 2012 року забудови, будинок, позначений на плані під літерою А-2 має два поверхи, загальна площа будинку - 126.8 кв.м., житлова - 77.4, допоміжна - 49.4 кв.м., площа літніх приміщень - 2.7 кв.м. Також, розташована господарська будівля: сарай-літня кухня, позначена на плані під літерою - Б.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 на спростування наявності підстав для поширення на даний об`єкт нерухомого майна правового режиму спільного сумісного майна вказав, що житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки фактично був побудований ним до шлюбу з ОСОБА_1 за його особисті кошти. На підтвердження даних обставин надав Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації /а.с.91-92/, в якій зазначено, що об`єкт будівництва: житловий будинок (літ.А), літня кухня (літ.Б), погріб (літ.п/б в), гараж (літ.В), сарай (літ.Г), убиральня (літ.Д) по АДРЕСА_1 , зазначено: початок будівництва - березень 2009 року - закінчення будівництва - грудень 2010 року, загальна площа будівлі - 124.2 кв.м., житлова площа - 65.2 кв.м., кількість кімнат: - три, поверховість: один та мансарда.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_15 в судовому засіданні підтвердили той факт, що будинок будувався в період перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі.

Також, суд звертає увагу на ту обставину, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0.2500 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд /т.1 а.с.40/, було надано ОСОБА_6 на підставі рішення сільської ради від 11 листопада 2011 року, тобто в той час, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, доказів, крім Декларації про готовність об`єкта до експлуатації /т.1 а.с.91-92, 106-107/, на підтвердження того, що Відповідачем 1 за первісним позовом було розпочато будівництво до укладення шлюбу ним не надано та спростовується встановленими під час судового розгляду обставинами.

Разом з тим, Відповідачем 1 - ОСОБА_6 не доведено наявність підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя, що підлягає застосуванню до визначення правового режиму нерухомого та рухомого майна, яке є предметом спору у цій справі, в зв`язку з чим заявлені Позивачем - ОСОБА_1 позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя на виділення їй у власність 1/2 частки житлового будинку підлягають задоволенню.

Відповідач -1 ОСОБА_6 на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії, виданих на підставі рішень від 05 січня 2012 року 10 сесії 6 скликання Андрушківської сільської ради є власником земельної ділянки площею 0.2500 га, яка розташована АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд /т.1 а.с.40/ та земельної ділянки площею 0.2500 га, яка розташована Житомирська область, Попільнянський район с.Андрушки, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства /т.1 а.с.51/.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що спірна земельна ділянка разом з житловим будинком, збудованим за час шлюбу з ОСОБА_6 відповідно до норм СК України та ЗК України є спільним майном подружжя.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України, у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України - окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Норма, яка передбачала, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, і була закріплена у частині п`ятій статті 61 СК України, діяла у період із 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року, в той час, коли ОСОБА_6 було передано спірні земельні ділянки.

Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та виділено їй у власність 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню позовні вимоги щодо здійснення поділу спільного майна подружжя та виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088 та виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована в с.Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089.

Позивачем за зустрічним позовом заявлено вимоги про визнання за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року та стягнення з неї компенсації 1/2 частки боргових зобов`язань в розмірі 784200.00 гривень, оскільки вказані кошти було взято ним в борг в інтересах подружжя з метою купівлі автомобіля та завершення будівельних робіт в будинку та домогосподарстві. Кошти були взяті в позику з відома дружини та правовідносини за зобов`язаннями виникли в інтересах сім`ї , а тому їх виконання подружжя здійснює, як солідарні боржники.

До матеріалів справи долучено розписки ОСОБА_6 про те, що він 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року взяв у ОСОБА_7 в борг кошти в сумі 320000.00 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США та кошти в сумі 320000.00 гривень, що еквівалентно 40000 доларів США. /т.1 а.с.93, 94/

Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду ( стаття 70 СК України, стаття 372 ЦК України).

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року в справі № 288/258/16-ц, позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задоволено, визначено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість в сумі 3659600 гривень 00 копійок та 6890 гривень 00 копійок сплаченого судового збору. /т.1 а.с.95; т.2 а.с.92/

З огляду на вказані обставини Позивачем за зустрічним позовом доведено наявність підстав для задоволення зустрічного позову та враховуючи, що між сторонами здійснено поділ спільного майна подружжя з визначенням 1/2 частки за кожним на майно, а саме автомобіль, вартістю - 352498.00 гривень, житловий будинок, вартістю - 568906.00 гривень та земельні ділянки, вартістю - 29125.00 гривень та 9125.00 гривень, а Відповідачем за зустрічним позовом не доведено, що кошти, взяті в борг ОСОБА_6 у ОСОБА_7 не створюють для неї солідарного обов`язку подружжя, оскільки договір позики було укладено в інтересах сім`ї та кошти було використано в інтересах сім`ї, підтверджень того, що ОСОБА_1 не давала згоду на укладення такого договору та не знала про його наявність Відповідачем за зустрічним позовом не надано, дійсність боргової розписки ОСОБА_1 не спростовано.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_6 в поданому зустрічному позові позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року і стягнення з неї компенсації 1/2 частки боргових зобов`язань в розмірі 784200.00 гривень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, враховуючи, що спірне майно, а саме: житловий будинок, земельні ділянки та транспортний засіб набуте подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах, приходить до висновку про задоволення в повному обсязі заявлених в первісному позові вимог ОСОБА_1 та задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 .

Відповідно до статті частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за первісним позовом при поданні до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі: - 290.00 гривень /т.2 а.с.1/ за застосування заходів забезпечення позову; - 580.00 гривень /т.2 а.с.2/ за позовну вимогу немайнового характеру; - 4134.00 гривень за позовні вимоги про поділ майна подружжя. /т.1 а.с.2/

Відповідно Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подання позову), ставка судового збору за подання до суду: - заяви про забезпечення доказів або позову, яка подана фізичною особою становила - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 275,60 гривень (пункт четвертий частини другої статті 4 Закону); - позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становила - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати - 551.20 гривень (підпункт другий пункту другого частини другої статті 4 Закону); - позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу становила - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати - від 551.20 гривень до 4134.00 гривень (підпункт другий пункту третього частини другої статті 4 Закону).

Враховуючи що судом задоволено заявлені позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, підлягає стягненню з Відповідача 1 за первісним позовом на користь Позивача за первісним позовом, виходячи із вказаних вище ставок, судовий збір в розмірі - 4134.00 гривень.

Також, Позивачем за первісним позовом заявлено вимогу до двох Відповідачів про визнання правочину недійсним та подано заяву про забезпечення доказів, а тому виходячи із вказаних вище ставок, підлягає стягненню з Відповідачів за первісним позовом судовий збір в розмірі - 826.80 гривень (551.20 + 275.60), по 413.40 гривень з кожного.

Окремо слід зазначити, що Позивачем за первісним позовом при зверненні до суду внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено Законом, переплачена сума складає - 43.20 гривень, порядок повернення вказаних коштів врегульовано пунктом 1 частини першої та частиною другою статті 7 Закону України «Про судовий збір» за нормами якої, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, в розмірі переплаченої суми.

Таким чином, позовні вимоги Позивача за первісним позовом в частині стягнення судових витрат підлягають до задоволення та з ОСОБА_6 належить стягнути кошти в розмірі - 4547.40 гривень (4134.00 + 413.40), а з ОСОБА_4 належить стягнути кошти в розмірі - 413.40 гривень.

Позивачем за зустрічним позовом при поданні до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі: - 6890.00 гривень /т.1 а.с.85, т.3 а.с.72/ за позовну вимогу майнового характеру.

Відповідно Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подання позову), ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становила - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати - від 551.20 гривень до 6890.00 гривень (підпункт другий пункту першого частини другої статті 4 Закону).

Враховуючи що судом задоволено заявлену вимогу, підлягає стягненню з Відповідача за зустрічним позовом на користь Позивача за зустрічним позовом, виходячи із вказаних вище ставок, судовий збір в розмірі - 6890.00 гривень.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2001 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»; статтею 120 ЗК України; статтями 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України; статтями 3, 15, 16, 203, 215, 316, 317, 319, 364, 368, 369, 372, 377, 1046, ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про поділ майна та визнання правочину недійсним - задоволити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1842/2016/154 від 27 січня 2016 року, а саме: автомобіля марки Toyota Hilux Comfort № кузова НОМЕР_1 .

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку «А-2», загальною площею 129.5 м2, житловою площею 77.4 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 568906.00 гривень.

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338691 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0088, вартість якої, становить 29125.00 гривень.

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: село Андрушки Попільнянського району Житомирської області, площею 0.2500 га, для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 338692 від 23 квітня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :03:012:0089, вартість якої, становить 9125.00 гривень.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_7 про поділ боргових зобов`язань подружжя та стягнення коштів - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 зобов`язання за борговими розписками від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року та стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , жителя АДРЕСА_1 ) компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань, згідно боргових розписок від 10 грудня 2012 року та 20 квітня 2013 року в розмірі 784200.00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 ціни придбаного автомобіля Toyota Hilux Comfort за ціною 352498.00 гривень в розмірі 176249.00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_3 ) сплачену суму судового збору в розмірі 4547.40 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , жителя АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_3 ) сплачену суму судового збору в розмірі 413.40 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , жительки АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 , жителя АДРЕСА_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 6890.00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник