Справа № 346/2610/18
Провадження № 2/346/145/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого - судді Веселова В.М.,

секретаря - Максим`юк М.А.,

з участю

представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Коломия справу за позовом ОСОБА_6 до Раківчицької сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування рішення Раківчицької сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

Позивач, підтримуючи позовні вимоги посилається на те, що він є власником будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і законним користувачем земельної ділянки площею 0,20 га,яка знаходиться за вказаною адресою. На даний час йому стало відомо, що частина земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є неповнолітня ОСОБА_8 , перетинається з частиною земельної ділянки, яка є в його законному користуванні. Земельна ділянка, яка була у фактичному користуванні ОСОБА_3 , а тепер є у фактичному користуванні ОСОБА_8 не відповідає ні по конфігурації, ні по розміру земельній ділянці, яка згідно оспорюваних ним документів була передана у власність ОСОБА_3 і яку вона подарувала ОСОБА_8 . Оскільки частина його стодоли знаходиться на чужій земельній ділянці, відповідно порушено його право користування даною стодолою, яка є складовою частиною права власності. Передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки здійснена з порушенням вимог законодавства. Рішення Раківчицької сільської ради за №109-13/2011 від 16.12.2011 року « Про затвердження технічного звіту по інвентаризації земель по виготовленню держаного акту на право власності на земельну ділянку» слід визнати незаконним і скасувати. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, тому даний державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України слід визнати незаконним. Просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Раківчицької сільської ради за №109-13/2011 від 1 грудня 2011 року «Про затвердження технічного звіту по інвентаризації земель по виготовленню державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_3 , визнати недійсним , виданий 24 липня 2012 року ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку сер.ЯМ №530977, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 21.01.2016 року,який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори Петрук О.Л. за реєстровим №19.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник позовні вимоги заперечили,вказали,що відповідачі користуються своєю земельною ділянкою на законних підставах, жодних накладок між земельними ділянками сторін не має, відповідно позивач користується саме своєю земельною ділянкою та своїм майном безперешкодно. Просять у позовних вимогах відмовити.

Представник відповідача Раківчицької сільської ради в судове засідання не з`явився,був належним чином повідомлений про дату час та місце слухання справи.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області - в судове засідання не з`явився без поважної причини,про день,час та місце слухання справи був належним чином повідомлений,однак надав пояснення до суду,в якому просить справу вирішити у відповідності до чинного законодавства (а.с.57).

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, розглянувши пояснення третьої особи ГУ Держгеокадастру, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно і користувачем земельної ділянки 0.49 га, яка знаходиться за цією ж адресою ,що підтверджується рішенням виконавчого комітету №42 Раківчицької сільської ради від 30.12.1993 року (а.с.9) та довідкою Раківчицької сільської ради №167 від 11.09.2018 року (а.с.11,12-14). В серпні 2016 року позивач мав намір зареєструвати своє право власності на земельну ділянку площею 0.20 га, однак при виготовленні технічної документації було визначено,що частина земельної ділянки,що є у його користуванні,і на яку він має технічну документацію, перетинається з частиною суміжної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка попередньо була передана у власність ОСОБА_3 , відповідно він не може зареєструвати своє право власності на земельну ділянку,якою користується тривалий час.

Так рішенням Раківчицької сільської ради за №109-13/2011 від 16 грудня 2011 року було затверджено технічну документацію з землеустрою щодо складення документів ,що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських будівель та споруд загальною площею 0.1243 га в АДРЕСА_2 та вирішено передати дану земельну ділянку у власність ОСОБА_3 . На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 24 .07.2012 року на вказану земельну ділянку був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку сер.ЯМ №530977. Однак, при виготовленні документації виникла помилка внаслідок якої є накладка земельної ділянки,яка передана у власність ОСОБА_3 і власником якої на даний час є ОСОБА_8 , накладається на частину земельної ділянки,яка є в користуванні позивача, площа накладки становить 0.0019 га. Позивач вважає,що земельна ділянка,яка була у фактичному користуванні ОСОБА_3 ,а тепер у фактичному користуванні ОСОБА_8 , не відповідає ні по конфігурації,ні по розміру земельної ділянки,яка була передана ОСОБА_3 ,яку вона в подальшому подарувала ОСОБА_8 .

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. А у відповідності до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном.Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як суб`єкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116).

Відповідно до положень ст.155 ч.1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно роз`яснень, даних у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність.

У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Оспорювані позивачем рішення міської ради прийняті в межах повноважень міських рад. Як суб`єкт права власності міська рада має право володіти,користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі,встановленому для них нормами публічного права. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права,навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Щодо вимоги позивача про скасування Державного акту на землю ЯЛ №292648 , то судом встановлено,що рішення про виділення земельної ділянки відповідчам прийняте у відповідності до ст.118 Земельного кодексу України, яка передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок,а саме рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічної документації та документів,що підтверджують розмір земельної ділянки. Підставою для прийняття даного рішення була заява відповідачки та технічна документація по приватизації земельної ділянки, яка була виготовлена у відповідності до ст.56 Закону України «Про землеустрій» . Зауважень щодо передачі земельної ділянки у власність у висновках відділу архітектури та містобудування, відділу земельних ресурсів, та інших уповноважених державних органів, які є складовими технічної документації - відсутні.

Представник позивача стверджує, що є накладка між земельними ділянками позивача та відповідачки , яка у встановленому порядку не оформлена, однак жодних доказів того,що така накладка є - суду не представлено.

Відповідно до положень ст.155 ч.1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно роз`яснень, даних у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність.

Рішення Раківчицької сільської ради про виділення земельної ділянки відповідачам було прийняте в межах її повноважень і на даний час є діючим. Як суб`єкт права власності сільська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. При прийнятті рішення про передачу відповідачці земельної ділянки, норми ст.ст.140-141 ЗК України не було порушено. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами, однак позивач не є суміжним землевласником ні землекористувачем виділеної земельної ділянки відповідачці, про що свідчить план-схема на Державному акті,виданому відповідачці.

В постанові Судової палати в цивільних і господарських справах ВСУ від 16 березня 2016 року по справі №6-1428цс15, яка є правовою позицією, зазначено наступне. Так, ст. 173 ЗК України визначено, що межа району, села, міста, району в місті це умовно замкнута лінія на поверхні землі,яка віддаляє територію району, села, міста ,селища, району в місті від інших територій. У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл,селищ,міст відноситься передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб у відповідності до ЗК України. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування з земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідні норми встановлюють нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим отриманням її власником державного акту на право власності. Однак, суд, зазначає, що позивач не оскаржує недійсність прийнятого рішення про надання державного акту відповідачці, тобто він погоджується з тим фактом, що відповідач володіє своєю земельною ділянкою на законних підставах.

В постанові судової палати по цивільним справам Верховного Суду від 20 квітня 2016 року № 6-2824цс15,яка є правовою позицією, зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, які засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, то відповідно в спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись вказані рішення на підставі яких були видані відповідні державні акти,так і сами акти на право власності на земельні ділянки. Позивач не ставить питання про недійсність рішення,яким було надано земельну ділянку відповідачці.

Як вбачається з представлених документів та пояснень сторін, земельна ділянка була виділена відповідачці у суворому дотриманні чинного законодавства. Жодних порушень при виділенні земельної ділянки відповідачці суд не вбачає.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року, ухваливши постанову у справі № 6-67цс14, предметом якої був спір про визнання недійсним рішення селищної ради й державного акту на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку і зробив відповідний правовий висновок.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За клопотанням позивача, ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 20 грудня 2018 року, судом було призначено судову земельно-технічну експертизу. У відповідності до висновку експерта від 13.08.2019 року визначити чи має місце накладення схеми земельно ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться а адресою АДРЕСА_2 відповідно до розробленої до неї технічної документації з землеустрою,на земельну ділянку кадастровий номер :023:001:0147,яка була передана у власність ОСОБА_3 згідно державного акту на право власності на землю і власником якої на даний час є ОСОБА_8 не видається за можливе. Господарська будівля стодола,власником якої є ОСОБА_6 не знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :023:001:0147,яка була передана у власність ОСОБА_3 і власником якої є ОСОБА_8 . Встановити чи відповідає фактичний порядок користування даною земельною ділянкою розробленійна неї технічній документації,виданим на неї правовстановлюючим документам не видається можливим.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач та відповідач користуються своїми земельними ділянками на законних підставах,а прав позивача не порушено.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.3 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Однак, позивач та його представник не в повній мірі скористалися наданим їм правом. Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів того,що відповідачка незаконно заволоділа частиною земельної ділянки, яка йому належить на праві користування, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях. Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що наявна у нього земельна ділянка є належним чином оформлена і знаходиться у нього у власності чи користуванні. Так само суду не надано докази того, що є накладка земельних ділянок позивача та відповідачки, а також той факт що частина стодоли позивача знаходиться не на його земельній ділянці,що і підтвердив висновок експерта. Відповідно у суду відсутні підстави скасовувати рішення Раківчицької сільської ради та договір дарування.

Позивачка подала в судове засідання клопотання,в якому зазначила,що відповідачка ОСОБА_3 самостійно внесла зміни у технічну документацію. Суд зауважує, що дану підставу позивач не вказав в своїх позовних вимогах. Крім цього, жодних доказів про те,що відповідачка внесла зміни в технічну документацію, тобто можливо підробила її, позивачка суду не надала.

За таких обставин суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та ст.ст.125,126,141,152,153,155 Земельного кодексу України, ст.ст.15,16,319,321,325,373,386 ЦК України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East Alliance Limited проти України», Постановами Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, правових позицій Верховного Суду України по справам від 20 травня 2016 року № 6-2824цс15, та від 16 березня 2016 року №6-1428цс15, від 22.02.2017 року №6-17цс17 та керуючись ст.ст.128-130,239,263,264,265,268,354,411 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 до Раківчицької сільської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа без самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування рішення Раківчицької сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення.

Повний текст виготовлено 13 грудня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.