Справа № 462/6186/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1749/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Львів

Справа № 462/6186/18

Провадження № 22-ц/811/1749/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 ., Галашевського В.В., представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3

на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2019 року у складі судді Палюх Н.М.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішеннямЗалізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2019 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 у будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 736,50 коп. судового збору з кожного.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

Вважають, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказують, що суд порушив принцип змагальності, оскільки взяв до уваги лише пояснення позивачки та її представника.

Зазначають, що позивачка сама, добровільно залишила спірний житловий будинок та переїхала проживати у належне їй житло, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , працевлаштувалась на роботу та надала відповідні документи до органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей разом з нею в м.Хмельницький, а потім більше ніж через рік вирішила вселитись в житло яке їй не належить.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів, що відповідачами чиняться будь-які перешкоди у користуванні позивачкою спірного будинку.

Просять рішення Залізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року до 14 березня 2019 року і від спільного подружнього життя мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До 2014 року ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 проживали у м.Хмельницький.

Відповідач ОСОБА_1 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В., придбала будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.27/.

У 2014 році ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 , невісткою ОСОБА_4 та онуком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилися у вказаний будинок, при цьому будь-які угоди щодо порядку користування цим будинком між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладалися. 7 вересня 2016 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_6 , яка також стала проживати у спірному будинку.

Згідно довідки виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району Львівської області від 20 серпня 2018 року, у будинку АДРЕСА_1 четверо осіб: голова домогосподарства ОСОБА_7 Т. ОСОБА_8 , її невістка ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Згідно цієї довідки ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані 13 серпня 2014 року, а ОСОБА_6 3 жовтня 2016 року.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18.06.2018 року №336 встановлено ОСОБА_4 днями побачень з малолітнім дітьми: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , котрі проживають з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 : АДРЕСА_1 та 3 суботу, 2 та 4 неділю місяця з 15.00 год. до 18.00 год. Побачення дітей з матір`ю повинні відбуватися в присутності батька.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 14.11.2018 року про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Між тим, ОСОБА_3 не виконує рішення Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та не віддає малолітніх дітей позивачці, обґрунтовуючи це тим, що остання страждає психічним захворюванням, а тому вважає, що дітям буде безпечніше проживати з ним і його матір`ю.

Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області розглядається справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахувавши наявність факту проживання ОСОБА_4 разом з власником житлового будинку ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_3 однією сім`єю та спільного користування будинком АДРЕСА_1 , вважав, що позивачка в силу ст.156 ЖК України, ст. 405 ЦК України має право на користування цим будинком, в якому постійно проживають її двоє малолітніх дітей, однак в цьому їй відповідачами чиняться перешкоди, а тому прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити та вселити ОСОБА_4 у будинок АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні цим будинком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК України член сім"ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї слід враховувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У силу положень статті 405 ЦК України і статті 156 ЖК Української РСР права члена сім`ї власника житла на цей об`єкт є похідними від прав самого власника.

Оскільки ОСОБА_4 є колишнім членом сім`ї власника будинку, зареєстрована у спірному будинку та в ньому проживають двоє її малолітніх дітей, колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді