РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/901/18

Провадження № 22-ц/4815/105/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Кушнір Н.В.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 01.11.2018.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.,

з участю ОСОБА_3, його представника адвоката ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення розміру часток у праві спільної власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення розмірів часток у праві спільної сумісної власності співвласників земельної ділянки в АДРЕСА_1 пропорційно до розміру їх часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, будівлі та споруди - для ОСОБА_7 (свого спадкодавця) у розмірі 0,5743, для ОСОБА_5 в розмірі 0,2133 та для ОСОБА_6 в розмірі 0,2133.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2018 року відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не дотримано вимог ч.5 ст.89 та ч.4 ст. 120 ЗК України, оскільки розмір частки земельної ділянки у праві спільної сумісної власності має пропорційно залежати від розміру належної частки будинку, а саме 57,43%, що належав ОСОБА_7

За наведених підстав, просив рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30.10.2018 скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

У поданому ОСОБА_6 відзиві на апеляційну скаргу, вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даній скарзі щодо скасування рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Зазначає про те, що позивач ОСОБА_3 отримавши право на спадщину, яка складається із частки у праві спільної сумісної власності не погоджується з розміром частки, яка була у користуванні спадкодавця і просить суд своїм рішенням неправомірно збільшити частку померлого за рахунок зменшення часток двох інших співвласників. Підставою для цього позивач вважає те, що будинок, розташований на даній земельній ділянці, був поділений між співвласниками не порівну. Але саме нерівний поділ будинку і став причиною того, що земельна ділянка була розділена порівну, адже даний будинок технічно неможливо розділити на трьох у рівних частках. Первинна власниця майна ОСОБА_8, ще за життя розділила його між своїми трьома дітьми з метою дати всім трьом максимально можливі рівні умови мирного проживання на даній земельній ділянці.

ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позов поданий з метою встановлення рішенням суду частки позивача, яка, на його думку, не є рівною, для поділу в подальшому майна, що є у спільній сумісній власності, азадоволення позову не забезпечить справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне володіння своїм майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи спір місцевий суд вийшов за межі позовних вимог.

Позов заявлявся для встановлення не частки позивача у праві власності на спірну земельну ділянку, а його покійного батька, тобто спадкодавця, однак місцевий суд провів розгляд справи фактично вирішуючи спір, щодо вимог спадкоємця.

З матеріалів справи вбачається, що покійному батькові позивача - ОСОБА_7 за життя належали на праві власності:

- 0, 5733 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди відповідно до договору дарування від 14 травня 2002 року у розмірі 36/100 майна та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якого йому та його рідним брату та сестрі - відповідачам по справі належить по 1/3 частині спадкового майна, при чому спадщина складається з 64/100 частини садиби (по ) 0,2133 від цілої частки);

- земельна ділянка площею 0,095 га для обслуговування вказаного житлового будинку, з кадастровим номером НОМЕР_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний № НОМЕР_2 від 16 січня 2016 року /спільна сумісна власність на трьох осіб/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.9).

15 березня 2018 року позивачу та його рідному брату ОСОБА_9 було оформлено право на спадщину за законом після смерті їх батька на 0.36 частки житлового будинку по договору дарування та 0.2133 згідно свідоцтва про право на спадщину (по 1/2 кожному) (а.с.27,28).

06 квітня 2018 року постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. позивачу та його рідному брату ОСОБА_9 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки у зв'язку з відсутністю виділеної в натурі частки (а.с.25).

04 вересня 2018 року ОСОБА_9 свою частку будинку подарував позивачу, що підтверджується відповідним договором дарування (а.с.49-52).

Отже, на час ухвалення рішення місцевим судом в даній справі позивач ОСОБА_3 вже являвся власником 0,5733 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2, що підтверджується копіями відповідних документів наявних в справі.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 позовні вимоги про визначення розміру частки в праві власності покійного батька на земельну ділянку не змінював та не уточнював їх щодо себе.

На час смерті його батька, спадкодавця ОСОБА_7, відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2016 року покійний мав у спільній сумісній власності (без визначення часток) разом з відповідачами по справі ОСОБА_5, ОСОБА_6, земельну ділянку площею 0,095 га для обслуговування вказаного житлового будинку по АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_1, індексний номер НОМЕР_2 (а.с.8).

Відповідно до ст.368-370 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

За життя ОСОБА_7 спору у нього з іншими співвласниками з приводу земельної ділянки не було, своєї частки у праві власності на зазначену земельну ділянку покійний не виділяв та не визначав. Відповідний договір між спадкодавцем ОСОБА_7 та відповідачами по справі або судове рішення з цього приводу між ними відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.1225, ч.1 ст.1226 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно ч.1, 4 ст.25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.15 та ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб захисту визначений законом.

Отже, позовна вимога ОСОБА_3 про визначення розміру частки його покійного батька спадкодавця ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку є безпідставною, оскільки право на земельну ділянку за свого життя спадкодавець не вважав порушеним і воно не може підлягати захисту, тим паче, після його смерті, коли всі права спадкодавця, як фізичної особи припинені в момент його смерті.

Виниклі у спадкоємця права на земельну ділянку, якщо він їх вважає порушеними, не можуть бути захищені в спосіб ним обраний. Це також підтверджує і висловлена позиція ОСОБА_3 в справі, що задоволення вказаного позову не захищає його порушене право, бо за його захистом він звернеться з іншим позовом, а має на меті отримати докази для цього.

Цивільне судочинство не забороняє такого звернення, однак не передбачає ухвалення якихось проміжних рішень, як доказів для заявлення інших судових позовів.

Вважаючи своє цивільне право щодо спірної земельної ділянки порушеним, не визнаним, оспорюваним, ОСОБА_3 має здійснювати захист такого свого права, яке набув у порядку спадкування, у спосіб передбачений цивільним законодавством, а не права покійного спадкодавця ОСОБА_7, яке припинилось з його смертю.

Згідно з роз'яснень даних в п.10,12 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування » від 30.05.2008 за № 7, відповідно до статті 1225 ЦК, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку.

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Отже, посилання апелянта на недотримання судом першої інстанції норм земельного законодавства при вирішенні спору не заслуговують на увагу, оскільки визначальним в даному випадку є недотримання самим позивачем норм цивільного та цивільно-процесуального законодавства при зверненні до суду з даним позовом, а саме вимог ст.ст. 2,4,5 ЦПК України та ст.ст. 15,16 ЦК України, тобто за відсутності у позивача права вимоги захисту прав померлого, щодо спірної земельної ділянки, які припинились з його смертю.

За таких обставин, місцевий суд не дотримався норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з інших підстав, зазначених вище.

Хоч апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, однак судовий збір за її подання не підлягає до стягнення з відповідачів, оскільки при ухваленні нового рішення вимоги апелянта не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення розміру часток у праві спільної власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 пропорційно до їх часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, будівлі та споруди: для ОСОБА_7 у розмірі 0,5743, для ОСОБА_5 в розмірі 0,2133 та для ОСОБА_6 в розмірі 0,2133 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук