_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/53/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді: Салтан Л.В.,

при секретарі: Дідур В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (Великобританія, Гудісон, Пакхорс роуд, ОСОБА_2, Бакс, SL9 8JG) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8), ОСОБА_5 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8) про визнання права власності на обєкт нерухомості в порядку спадкування, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8), ОСОБА_5 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8) до ОСОБА_1 (Великобританія, Гудісон, Пакхорс роуд, ОСОБА_2, Бакс, SL9 8JG), ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) про виділ в натурі із спільної часткової власності в окремий обєкт нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5 про: виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий обєкт нерухомого майна 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, яка належить ОСОБА_3; припинення права спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці у праві власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, та земельну ділянку площею 0,0252 га, кадастровий номер :27:007:0039 за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що 09 лютого 1962 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали шлюб, а 28 серпня 2001 їх шлюб було розірвано, що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_3 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖД №107248 від 28 серпня 2001 року. Від даного шлюбу у них народилася ОСОБА_1, яка 23 липня 1988 уклала шлюб та змінила прізвище на «Ільїнич».

За час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули спільну сумісну власність майно, зокрема, 27 грудня 1991 року ОСОБА_7 подарував, ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, та складався в цілому з одного камяного будинку, загальною житловою площею 45,8 кв. м. та надвірних будівель: «Б» сарая, «Г» сарая, «В» сарая, № 1-7 огороджень, I-ІV мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 482,00 кв. м, що підтверджується копією договору дарування (дублікат). Незважаючи на ту обставину, що придбання вказаної 1/2 частини житлового будинку було оформлене по договору дарування, в дійсності між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_7 фактично продав 1/2 частину будинку за суму еквівалентну 18000,00 доларів США. Ця обставина підтверджується тим, що ОСОБА_7 не був ні знайомим, ні родичем ОСОБА_3, жодних підстав та мотивів дарувати своє майно у нього не було. Окрім того в той час ОСОБА_1 давала своєму батьку та матері грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США для придбання цього майна. Право власності на 1/2 частину будинку було зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 березня 2012 року.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду станом на 19 листопада 1991 року 1/2 частина житлового будинку має житлову площу 45,8 кв. м, підсобну 78,00 кв. м., будинок є одноповерховим та складається з наступних будівель і споруд: житловий будинок «А», «Б» сарай, «Г» сарай, «В» сарай, №1-7 огородження, I-ІV мостіння.

В той же час, як вбачається з технічного паспорту, виготовленого станом на 31 серпня 2004 року, частка ОСОБА_3 вже складала не 1/2 , а 23/100, що було повязано з тим, що 10 лютого 2000 року інші співвласники будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності № 2-2016, видане на підставі технічного паспорту від 04 серпня 1999 року та розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 10 лютого 2000 року № 291, відповідно до якого їх частка після реконструкції будинку та у звязку з перерахунком (розрахунком) ідеальних часток стала складати 77/100. При цьому дві частини будинку є окремими, у кожного зі співвласників (відповідачів) окремі входи, окремі особові рахунки та договори на користування електроенергією, на послуги водопостачання та водовідведення та газопостачання

Реконструкцію своєї частки ОСОБА_8 та ОСОБА_3 здійснили без належної дозвільної документації. Однак, у звязку з необхідністю належного оформлення самочинного будівництва ОСОБА_3 у 2001 році підготувала та отримала необхідні документи (лист Управління архітектури та містобудування № 879/0 від 24 вересня 2001 року про дозвіл ОСОБА_3 замовити проект садового будинку, 26 жовтня 2001 року Інспекцією ДАБК м.Одеси був виданий дозвіл на виконання будівельних (підготовчих) робіт № 394/01 строк до 01 жовтня 2002 року) та звернулася до виконавчого комітету Одеської міської ради з заявою про погодження робочого проекту реконструкції жилого будинку. 15 листопада 2001 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення № 711, яким було погоджено робочий проект реконструкції жилого будинку та зобовязано ОСОБА_3 зареєструвати будівництво в інспекції ДАБК та отримати дозвіл на проведення будівельних робіт.

28 липня 2016 року ПП «ДІЖЕН» була виготовлена довідка № 1607.55/21 про розрахунок ідеальних часток у житловому будинку за адресою: м. Одеса,вул. Гаршина, 8, згідно з якою у фактичному користуванні ОСОБА_3 знаходиться 192,6 кв. м, житлова площа 105,5 кв. м, що складає 23/100 частин житлового будинку, який складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 474,7 кв. м., житловою площею 180,8 кв. м, сараю лат. «К», сараю літ. «Л», огорожі № 1, 2, 5, 6, 7, 8, мостіння І, ІІ.

29 липня 2016 року державним реєстратором КП «Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» ОСОБА_9 було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30702276, на підставі якого був внесений запис про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 23/100 частини житлового будинку, що складає: загальна площа - 192,6 кв. м, житлова площа 105,5 кв. м. Підстава виникнення права власності довідка ПП «ДІЖЕН» № 1607.55/21 від 28 липня 2016 року про розрахунок ідеальних часток у житловому будинку, дублікат договору дарування, що має силу оригіналу № 1-7464 від 27 грудня 1991 року, серії № 3-1737, виданий 15 грудня 2011 року третьою Одеською державною нотаріальною конторою, та технічний паспорт від 28 липня 2016 року, виготовлений ПП «ДІЖЕН». Ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 64698178 від 29 липня 2016 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2018 року у справі № 520/3915/17 рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_9 № 30702276 від 29 липня 2016 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 23/100 частини житлового будинку № 8, по вул. Гаршина, в м. Одесі, було скасоване. Судове рішення обґрунтоване тим, що реєстрація права власності на 23/100 частини будинку за ОСОБА_3 здійснена на підставі недостовірних відомостей, так як частина обєкту відповідно до технічного паспорту від 05 грудня 2012 року є самочинним будівництвом, завершеним у 2004 році.

На даний час в державному реєстрі речових прав за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на 1/2 частину житлового будинку на підставі дублікату договору дарування № 1-7464 від 27 грудня 1991 року, тобто поновлена попередня реєстрація, та право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок (1/2 частка), загальною площею 0,0252, кадастровий номер: :27:007:0039.

На даний час земельна ділянка площею 0,0252га, кадастровий номер :27:007:0039 за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, перебуває у власності ОСОБА_3. При цьому інші співвласники будинку (відповідачі) не являються співвласниками вказаної земельної ділянки, а їх частина будинку знаходиться на іншій земельній ділянці, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 62999146 від 07 липня 2016 року та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-016 від 08 вересня 2016 року.

04 вересня 2017 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №504555, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області.

ОСОБА_8 після смерті все своє майно відповідно до заповіту від 09 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10, заповідав своїй дочці ОСОБА_1.

Проте оформити право власності не має можливості, у звязку з чим звернулась за захистом своїх прав до суду.

У свою чергу, 18 січня 2019 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до Київського районного суду м. Одеси з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якому просить: Виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий обєкт нерухомого майна 77/100 частки у праві власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, яка в рівних частинах належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що складає 282,10 кв. м, та складається з приміщень: літ. «А»: 2-1 гостинна, 2-3 кабінет, 2-7 ванна кімната та басейн, погріб, «А1»: 2-2 кухня, 2-4 санвузол, 2-5 сауна, 2-6 коридор, 2-8 вітальня, 2-9 веранда, 2-10 житлова кімната, 2-11 житлова кімната, 2-12 коридор, 2-13 більярдна, «К» - сарай, «Л» - сарай, посилаючись на те, що з висновку будівельно-технічного експертного дослідження № 232/2018 від 04 січня 2019 року, складений судовим експертом ОСОБА_11, вбачається можливість виділення в окремий обєкт нерухомості 1/2 частини домоволодіння, яке на даний час належить ОСОБА_3, та є у спільній частковій власності з нами ОСОБА_4М та ОСОБА_5 Таким чином, даним висновком вбачається можливість виділу в окремий обєкт і належної нам частки у праві власності на будинок.

Зазначені 77/100 частки у праві власності належать ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № 2-2016, виданого на підставі технічного паспорту від 04 серпня 1999 року та розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 10 лютого 2000 року №291, площею 282,10 кв. м. та складаються з: літ «А»: 2-1 гостинна, 2-3 кабінет, 2-7 ванна кімната та басейн, погріб, «А1»: 2-2 кухня, 2-4 санвузол, 2-5 сауна, 2-6 коридор, 2-8 вітальня, 2-9 веранда, 2-10 житлова кімната, 2-11 житлова кімната, 2-12 коридор, 2-13 більярдна, «К» - сарай, «Л» - сарай, «1-8 огородження, І,ІІ, IV мощення.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_1 не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та не заперечив проти задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій не заперечує проти задоволення позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином, до суду надали заяву, в якій не заперечує проти задоволення позовної заяви та підтримали зустрічну позовну заяву.

Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

При цьому, у справі Смірнова проти України вказано, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява та зустрічна позовна заява підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що, 04 вересня 2017 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №504555, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області.

Для повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, Київським районним судом м. Одеси було постановлено ухвалу, якою витребувано у приватного нотаріуса належним чином завірену копію спадкової справи, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8

18 січня 2019 року приватний нотаріус надав копію спадкової справи № 5/2017, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6

Відповідно до цієї спадкової справи, спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є його дочка ОСОБА_1

Згідно зі свідоцтвом про народження серії 1-ЯК №363504 від 08 квітня 1967 року, батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 23 липня 1988 року серії VII-МЮ № 371290, ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_12

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.

Відповідно до п. 3.1 листа № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Проте практика розгляду спадкових справ без попереднього звернення спадкоємців у нотаріальну контору та відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії склалася в окремих судах усіх областей.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 1 статті 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до п. 26-27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про господарські товариства» при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або з смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства. При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих випадках розмір статутного капіталу товариства підлягає зменшенню

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи спір про спадкування частки учасника підприємницького товариства, необхідно враховувати, що це допускається статтями 130, 147, 166 ЦК, статтями 55, 69 ЗУ «Про господарські товариства» і не підпадає під заборону пункту 2 частини першої статті 1219 ЦК. При цьому спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі.

Відповідно до пункту 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно п. 4.18 глави 10 цього ж Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою ОСОБА_2, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими субєктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, які є обєктами права власності Українського народу, військове майно, майно державних органів, державних підприємств, установ та організацій, що знаходяться на тимчасово окупованій території і є власністю держави Україна, не можуть переходити у власність інших держав, юридичних або фізичних осіб в інший спосіб, ніж передбачений законами України.

Так як 1/2 частина будинку була набута у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а в подальшому реконструйована під час дії ЦК УРСР, Закону України «Про власність» та Кодексу про шлюб та сімю України, а земельна ділянка в порядку безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_3 була передана на підставі на рішення Одеської міської ради № 1615-ХХІV від 11 липня 2003 року, то до даних правовідносин мають застосовуватися норми ЦК УРСР, ЗУ «Про власність» та норми КпШС України.

Відповідно до ст. 110 та ст. 112 ЦК УРСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ст. 16, 17 ЗУ «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Нормою ст. 22 КпШС України було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном ст. 24 КпШС України.

ОСОБА_2 того, ст.25 КпШС України було передбачено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними ст.28 КпШС України.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.368 ЦК України, який почав діяти з 01.01.2004 майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ст. 62 СК України.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Нормами ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

ОСОБА_2 того, навіть якщо і вважати реконструкцію будинку (частини будинку) самочинним будівництвом, то відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, суд може визнати право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване, якщо це не порушує права інших осіб, а відповідно до пункту 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачена «будівельна амністія», а саме: орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені обєкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів.

Порядок прийняття в експлуатацію таких обєктів і проведення технічного обстеження визначено Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158. Прийняття в експлуатацію обєктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі обєкти, за результатами технічного обстеження цих обєктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність обєкта до експлуатації. Технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться виконавцем (експертом (інженером) з технічної інвентаризації) під час їх технічної інвентаризації лише за результатами попереднього (візуального) етапу обстеження з проставленням у технічному паспорті відмітки про проведення технічного обстеження (далі - відмітка) за формою, наведеною в додатку 2 до цього Порядку. Після визнання права власності на виділений обєкт з метою введення в експлуатацію обєкта та реєстрації права власності буде проведене відповідне технічне обстеження будинку та технічна інвентаризація з проставленням відповідної відмітки в технічному паспорті.

Відповідно до висновку будівельно-технічного експертного дослідження № 232/2018 від 04 січня 2019 року, складеного судовим експертом ОСОБА_11, з якого вбачається можливість виділення в окремий обєкт нерухомості 1/2 частини домоволодіння, яке на даний час належить ОСОБА_3, та є у спільній частковій власності з нами ОСОБА_4М та ОСОБА_5 Таким чином, даним висновком вбачається можливість виділу в окремий обєкт і належної нам частки у праві власності на будинок.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. 10-13, 76-89, 141, 200, 206, 211, 263-265, 280-289, 352, 354 ЦПК України, ст. 16, 317, 319, 321, 1216-1218, 1222, 1261, 1268, 1296-1297 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (Великобританія, Гудісон, Пакхорс роуд, ОСОБА_2, Бакс, SL9 8JG) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8), ОСОБА_5 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8) про визнання права власності на обєкт нерухомості в порядку спадкування задовольнити.

Виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий обєкт нерухомого майна 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за адресою: м.Одеса, вул. Гаршина, 8, яка належить ОСОБА_3.

Припинити право спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) по 1/2 частці у праві власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8, та земельну ділянку площею 0,0252га, кадастровий номер :27:007:0039 за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 8.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8), ОСОБА_5 (м. Одеса, вул. Гаршина, 8) до ОСОБА_1 (Великобританія, Гудісон, Пакхорс роуд, ОСОБА_2, Бакс, SL9 8JG), ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) про виділ в натурі із спільної часткової власності в окремий обєкт нерухомого майна задовольнити.

Виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий обєкт нерухомого майна 77/100 частки у праві власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул.Гаршина,8, яка в рівних частинах належить ОСОБА_4 та ОСОБА_13, що складає 282,10 кв. м, та складається з приміщень: літ «А»: 2-1 гостинна, 2-3 кабінет, 2-7 ванна кімната та басейн, погріб, «А1»: 2-2 кухня, 2-4 санвузол, 2-5 сауна, 2-6 коридор, 2-8 вітальня, 2-9 веранда, 2-10 житлова кімната, 2-11 житлова кімната, 2-12 коридор, 2-13 більярдна, «К» - сарай, «Л» - сарай.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 січня 2019 року.

Головуючий Салтан Л. В.