ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 жовтня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд» (далі ТзОВ «Промспецбуд») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 104 325 грн. у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 07 лютого 2019 року позивачу було первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТзОВ «Промспецбуд» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 40 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди». Також судом не взято до уваги відсоток втрати працездатності в розмірі 25 %, безстроково.

Судом не враховано, що позивач постійно лікується та проходить численні огляди МСЕК, та пов`язані з цим моральні страждання позивача, істотність вимушених змін в її житті, важкість стану здоров`я, так як позивача постійно турбує сильний біль у відділах хребта, порушено функцію ходи. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначалося і позначається на душевному та фізичному стані позивача, у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі відповідач ТзОВ «Промспецбуд» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в п. 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 грудня 2018 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство та не встановлена вина підприємства.

Крім того, суд не врахував, що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані їй умови праці.

Апелянт звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу.

Вважає, що судом не враховано те, що позивач працювала і на інших підприємствах, тому твердження, що робота позивача на підприємстві відповідача вплинула на виникнення та розвиток професійного захворювання упереджене та не відповідає об`єктивній дійсності.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ТзОВ «Промспецбуд» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала малярем ремонтно- будівельного управління № 1 з 01 квітня 2011 року по 11 січня 2017 року на ТзОВ «Промспецбуд». 11 січня 2017 року позивач звільнена за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 32-33).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 грудня 2018 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці малярем ремонтно-будівельного управління №1 на ТзОВ «Промспецбуд», де вона виконувала комплекс підготовчих робіт, які здійснювались в умовах фізичних навантажень, показники яких перевищували нормативи через недосконалість робочого місця (а.с. 13)

Висновком МСЕК від 07 лютого 2019 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 9-10).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 грудня 2018 року вбачається, що професійне захворювання у позивача виникло, зокрема внаслідок праці малярем ремонтно-будівельного управління №1 на ТзОВ «Промспецбуд», де виконувала комплекс підготовчих робіт, які здійснювались в умовах фізичних навантажень, показники яких перевищували нормативи через недосконалість робочого місця.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ТзОВ «Промспецбуд», яким було допущено перевищення нормативі через недосконалість робочого місця.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом того, що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, попередження про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я позивача, не знімає з відповідача відповідальність та обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці, відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач - ТзОВ «Промспецбуд», - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло, у тому числі, з вини ТзОВ «Промспецбуд», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання нею робіт на підприємстві відповідача, умов праці, відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача ТзОВ «Промспецбуд», була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ТзОВ «Промспецбуд», про те, що судом першої інстанції не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, так як в п. 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 грудня 2018 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство та не встановлена вина підприємства, оскільки, як вбачається з Акту, причиною професійного захворювання позивача є праця малярем ремонтно-будівельного управління №1 на ТзОВ «Промспецбуд», де позивач виконувала комплекс підготовчих робіт, які здійснювались в умовах фізичних навантажень, показники яких перевищували нормативи через недосконалість робочого місця. Не зазначення в Акті винних осіб ТзОВ «Промспецбуд» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано, що позивач працювала і на інших підприємствах, тому твердження, що робота позивача на підприємстві відповідача вплинула на виникнення та розвиток професійного захворювання упереджене та не відповідає об`єктивній дійсності, оскільки, як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 грудня 2018 рокупрофесійне захворювання у позивача виникло, зокрема, за час праці на підприємстві відповідача, де вона, працюючи малярем ремонтно-будівельного управління №1 на ТзОВ «Промспецбуд», виконувала комплекс підготовчих робіт, які здійснювались в умовах фізичних навантажень, показники яких перевищували нормативи через недосконалість робочого місця.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини - ТзОВ «Промспецбуд».

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки його визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 25 % та, у позивача змінилися умови життя, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки постійно відчуває сильний біль у відділах хребта, порушено функцію ходи. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначалося і позначається на душевному та фізичному стані позивача.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 40 000 гривень.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача в частині про необґрунтованість розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди, з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: