КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року

м. Київ

справа №2610/28942/2012

провадження № 22-ц/824/12039/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року /суддя Волошин В.О./

у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ткачової Катерини Володимирівни щодо визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця про накладення штрафу. /а.с.5/

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року провадження у справі закрито, оскільки справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства ./а.с. 33-35/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не вірно визначено юрисдикцію спору, а його скарга повинна розглядатись судом, який видав виконавчий документ. Вказував на те, що штраф, з яким він не погоджується, накладено державним виконавцем на підставі п. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», що регулює порядок стягнення аліментів та розрахунку заборгованості по аліментам. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що постанова про накладення штрафу не може оскаржуватись на підставі ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» та не винесена державним виконавцем в порядку ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження», а отже скарга підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, апелянт звернувся з заявою про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вірно керувався вимогами п. 5 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, яким передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; ст. 287 КАС України якою визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень ,дій чи бездіяльності таких осіб; п. 1) ч. 1 ст. 255 ЦПК України, про те, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Також судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного суду по справі №921/16/14-г/15 постанова від 06.06.2018 р., про те, що «крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Встановивши, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення підлягає примусовому виконанню в окремому виконавчому провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі, роз`яснивши право заявнику звернутись в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги, про те, що постанова про накладення штрафу не може оскаржуватись на підставі ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» та не винесена державним виконавцем в порядку ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження», спростовуються даними самої постанови /а.с. 8/ в якій вказано, що державний виконавець керувався саме ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження», яка встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, постанова державного виконавця є окремим документом, ухваленим в порядку ст. 75 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому скарга на дії державного виконавця підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Водночас доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях, фактично зводяться до суб`єктивного розуміння положень закону апелянтом, оскільки ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: