Справа № 313/425/18
Провадження № 2/313/143/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2019 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді - Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВCТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 22.10.2009 р., а саме: основний борг у розмірі 17 800, 00 доларів США; суму інфляційних збитків у розмірі 12 744 доларів США 80 центів; суму трьох відсотків річних у розмірі 1 733 доларів США 67 центів; суму пені у розмірні 4 086 доларів США 18 центів, а всього 36 364 доларів США 65 центів.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що відповідач відмовляється виконати у повній мірі свої зобовязання за нотаріально посвідченим договором позики від 22.10.2009 р. щодо повернення 17 800, 00 доларів США, а також інших сум, повязаних з неналежним виконанням своїх обовязків.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги у частині стягнення пені зменшили з 21 366, 67 доларів США до 4 086 доларів США 18 центів. Загальна сума позовних вимог складає 36 364 доларів США 65 центів.

Відповідач та його представник про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується ухвалою Веселівського районного суду Запорізької області від 10.12.2018 р., якою суд зобовязав явку сторін, обовязковою. Ухвала суду та судова повістка про виклик до суду надіслана відповідачеві, що підтверджується матеріалами справи.

Проте, 21.01.2019 р. відповідач та його представник у судове засідання не зявилися.

14.12.2018 р. за вхідним номером 6142/18 від представника відповідача адвоката ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 21.01.2019 р. у задоволенні заяви представника відповідача від 14.12.2018 р. суд відмовив з тих підстав, що ухвалою суду від 10.12.2018 р. явка сторін визнана обов'язковою. Крім того, у прохальній частині заяви представник позивача мову веде про проведення судового засідання у режимі відеоконференції не на 10.00 год. 21.01.2019 р., а на 10.00 год. 10.12.2018 р., забезпечення якого доручити Херсонському міському суду Херсонської області провести на 15 год. 30 хв. 12.10.2018 р.

Суд протокольною ухвалою, з врахуванням вимог ст.ст. 2, 223 ЦПК України, ухвалив проводити судовий розгляд без участі відповідача та його представника.

Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, надані заперечення проти позову, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов'язки.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 1 ст. 12, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦК України).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобовязання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобовязання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.

Вищезазначене підтверджується правовою позицією викладеною в Постанові Верховного суду України від 01.11.2017 р. по справі № 6-1063цс17.

Суд встановив, що сторони 22.10.2009 р. уклали договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 за реєстровим № 2027 (а.с.6).

Відповідач договір позики щодо його недійсності як його окремих положень так і в цілому не оскаржував.

Відповідно до п. 1 договору позивач надав, а відповідач отримав 18 000,00 (вісімнадцять тисяч) доларів США 00 цент., що на день передачі грошей відповідало еквівалентові суми 144 000,00 грн. Крім того, Договором передбачено, що у разі зміни офіційного курсу гривні до долара США розмір сум грошей, що підлягає поверненню за цим договором, підлягає коригуванню.

Пунктом 2 Договору передбачено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 22.10.2014 р.

У звязку з тим, що відповідач в рахунок погашення боргу передав лише 200, 00 дол. США, що підтверджується розпискою від 18.11.2015 р., станом на сьогоднішній день неповернутою залишається сума позики у розмірі 17 800,00 дол. США 00 центів (а.с.57).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

21.07.2017 р. позивач на адресу боржника направив вимогу про сплату боргу, яка була залишена без відповіді та задоволення (а.с.7,8).

Вдруге позивач вимогу про сплату боргу була відповідачеві направив 25.09.2017 р., однак, також, була залишена без відповіді та задоволення (а.с.9,10).

Втретє, вимога про сплату боргу була направлена відповідачеві 28.03.2018 р. (а.с.11,12).

Суд встановив, що на теперішній час відповідач зобовязання за договором позики у повному обсязі не виконав, сума позики позивачу не повернув.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Однак, у порушення умов договору та вимог чинного законодавства України взяті на себе договірні зобовязання відповідач не виконав, повернувши позивачу лише частину боргу в сумі 200,00 дол. США, що підтверджується розпискою про погашення боргу від 18.11.2015 р.

Отже, станом на дату подачі позову сума основного боргу за договором позики від 22.10.2009 р. становить 17 800,00 дол. США.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 9 Договору в разі несвоєчасної сплати суми позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Станом на 29.03.2018 р. розмір пені складає 21 366,32 дол. США (двадцять одна тисяча триста шістдесят шість дол. США, 32 цент., розрахунок додається). Однак у судовому засіданні позивач та його представник, скориставшись вимогами ч.2 ст. 49 ЦПК України позовні вимоги у частині розміру стягнення пені зменшили з 21 366, 67 доларів США до 4 086 доларів США 18 центів.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України наслідки порушення договору позичальником якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Станом на 29.03.2018 р. розмір 3 % річних складає 1 733, 67 доларів США (одна тисяча сімсот тридцять три долари США 67 цент., розрахунок додається).

Відповідно до п. 5 Договору Позивач має права вимагати від Відповідача повернення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Станом на 29.03.2018 р. розмір інфляційних збитків складає 12 744, 80 (дванадцять тисяч сімсот сорок чотири) доларів США 80 цент.

Відповідно до загальних правил виконання зобовязань, встановлених Цивільним кодексом України, договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України); зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставлять (ст. 526 ЦК України).

Підстави застосування строків позовної давності відсутні, так як відповідач повернув позивачеві частину боргу в сумі 200,00 доларів США, що підтверджується розпискою про погашення боргу від 18.11.2015 р. (а.с.57).

Таким чином заявлений позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 11, ст.ст. 3, 15, 16, 526, 533, 1046-1048, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 1-13, 81, 89,141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 22.10.2009 р., а саме: основний борг у розмірі 17 800,00 доларів США; суму інфляційних збитків у розмірі 12 744 доларів США 80 центів; суму трьох відсотків річних у розмірі 1 733 доларів США 67 центів; суму пені у розмірі 4 086 доларів США 18 центів, а всього 36 364 доларів США 65 центів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 8 810, 00 грн., пов'язані зі сплатою судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.01.2019 р.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_6

21.01.2019