Справа №333/953/18
Провадження №2/333/86/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

позивача по первісному позову - ОСОБА_1, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника відповідача по первісному позову - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, юридична адреса: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, юридична адреса: АДРЕСА_2 до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного 25.02.2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя 26.02.2018 року звернувся ОСОБА_1 з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 25.02.2014 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США, строк повернення боргу до 24.02.1015 року, сума яка підлягає поверненню - 16 500 доларів США.

Проте, в зазначений строк відповідач борг не повернула, 17.01.2018 року здійснила часткове погашення боргу в сумі 163 000,00 грн., що є еквівалентом станом на 17.01.2018 року по курсу НБУ 5 689,35 доларів США, про що ОСОБА_1 було написано розписку. До теперішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, незважаючи на закінчення строку, протягом якого кошти мали бути повернуті. Цим відповідач порушує взяті на себе зобов`язання, тому позивач просить суд, посилаючись на положення ст.625 ЦК України, стягнути з ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 292 640 грн. 30 коп., що є еквівалентом 10 810,65 доларів США, три проценти річних від простроченої суми (за період з 24.02.2015 року до 17.01.2018 року та до 23.02.2018 року) у сумі 39 791 грн. 35 коп., що загалом становить 332 431 грн. 65 коп., а також судові витрати.

06.04.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного 25.02.2014 року. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що у 2006 році до неї звернулась мати позивача - ОСОБА_5 з проханням про надання правового захисту як адвоката її засудженому сину - ОСОБА_1 Вироком апеляційного суду Запорізької області від 23.04.2004 року ОСОБА_1 було засуджено за ч.4 ст.152, п.п. 2,10 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі. В жовтні 2006 року ОСОБА_4 звернулась до Генеральної прокуратури із заявлю про ініціювання перегляду вироку суду у зв'язку з нововиявленими обставинами. Згідно з листом Генеральної прокуратури від 11.12.2006 року було призначено розслідування нововиявлених обставин, в результаті якого постановою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 22.04.2008 року вирок апеляційного суду Запорізької області від 13.04.2004 року було скасовано в порядку виключного провадження за нововиявленими обставинами. 12.06.2008 року кримінальна справа відносно ОСОБА_1 закрита за відсутністю в його діях складу злочину. Після звільнення ОСОБА_1 з місць позбавлення волі, позивач за зустрічним позовом продовжувала представляти його інтереси по іншій кримінальній справі та у справі про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 06.11.2012 року було стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 36 263 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000 грн. В усіх справах інтереси ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 представляла на безоплатній основі, була лише усна домовленість про виплату гонорару в розмірі 15 000 доларів США після отримання ОСОБА_1 грошових коштів з Державного бюджету України за рішенням суду.

Після отримання коштів за рішенням суду ОСОБА_1 виконав їх усну домовленість про виплату гонорару за виконану роботу та передав їй грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США. На його прохання для звітування перед дружиною про витрати позивача по первісному позову було написано розписку про отримання нею зазначеної суми коштів. Маючи довірливі стосунки на протязі тривалого часу ОСОБА_4 написала власноручно договір, в якому зазначила, що дійсно отримала кошти від ОСОБА_1 Оспорюваний договір був укладений в 1 екземплярі, без зазначення про отримання коштів на руки, без визначення курсу долару США на момент правочину. Реальний договір позики, який складений професійним адвокатом не може бути укладеним в такій формі як правочин, що має на меті певні наслідки.

Спірний договір позики був укладений з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу, в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_4 при укладенні договору позики був наявний умисел щодо укладення саме фіктивного договору позики, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву.

Зазначений договір позики підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України, так як був укладений з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу, внутрішня волі сторін не відповідала зовнішньому її появу, тобто обидві сторони, вчиняючи договір позики, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, та в договорі передбачили застосування наслідків невиконання, та був наявний умисел щодо укладення саме фіктивного договору позики.

Також, позивач за зустрічним позовом звертає увагу на положення ст. 257 ЦК України, вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом нібито порушеного його права. У первісному позові відсутні підтвердження про переведення ОСОБА_1 отриманих коштів в розмірі 536 263 грн. 31 коп. в іноземну валюту. Крім того, за дані кошти останнім було придбано трикімнатну квартиру в м. Дніпро та автомобіль «Мерседес», тому і по цим правочинам вона надавала останньому юридичну допомогу. Просить на підставі викладених обставин, визнати недійсним договір займу, укладений 25.02.2014 року та стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Ухвалою суду від 12.04.2018 року зустрічну заяву ОСОБА_4 судом прийнято до розгляду, питання про об'єднання цивільних справ в одне провадження суд вважав за необхідним вирішити у підготовчому засіданні.

22.05.2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на зустрічну позовну заяву. Свої заперечення останній обґрунтовує тим, що він не заперечує про дружні та довірливі стосунки між сторонами. Факт отримання коштів ОСОБА_4 по договору, що є предметом спору та вчинення ним на виконання його умов підтверджується довідками, що видані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період 27.05.2016року - 27.05.2016 року на суму 10 000 грн., 13.12.2016 року - 14.12.2016 року на суму 1500 грн., 09.02.2017 року - 10.02.2017 року на суму 5 000 грн., 04.08.2017 року - 05.08.2017 року на суму 5 200 грн., 19.09.2017 року - 20.09.2017 року на суму 7800 грн., 23.09.2016 року - 24.09.2016 року на суму 2 000 грн. а всього на суму 31 500 грн. Тобто, договір позики є таким, що укладався для настання реальних наслідків.

Договір позики написано ОСОБА_4 власноруч, без будь-якого тиску або примусу. Також, часткове виконання договору позики ОСОБА_4 підтверджено передачею останньою 17.01.2018 року суми коштів, про що ним особисто було написано розписку. Крім того, обіцянки про повернення суми боргу відповідачем підтверджені перепискою через месенджер Viber - 09.01.2018 року, 12.01.2018 року, 16.01.2018 року, 26.01.2018 року, 04.02.2018 року, 09.02.2018 року, 10.02.2018 року, 12.02.2018 року, 14.02.2018 року, що доводить про отримання останньою коштів по договору позики та існування обов'язку щодо їх повернення. Строк позовної давності не пропущено, позовна заява про стягнення суми боргу за договором позики направлено до суду поштою майже у останні дні, так як ОСОБА_4 постійно надавала обіцянки про повернення суми боргу, проте їх не виконувала.

07.06.2018 року до суду від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 надано відповідь на відзив. Вважає, що посилання ОСОБА_1 на те, що позов направлено поштою і ним не пропущено строк позовної давності суперечить позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2015 року № 6-895цс15. Надані до відзиву докази листування з ОСОБА_1 через месенджер Viber та квитанції про перерахування коштів на його рахунок є фальсифікацією і спробою ввести в оману суд.

У зв'язку з прийняттям 21.08.2018 року Вищою радою правосуддя рішення про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя у відставку, відбулася заміна головуючого у складі колегії суддів у цій справі.

29.08.2018 року під час повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями вказаної цивільної справи головуючого обрано суддю Холода Р.С.

31.08.2018 року в провадження судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Холода Р.С. передано цивільну справу № 333/953/18, позовну заяву ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до розгляду, прийнято рішення проводити справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.

08.10.2018 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного 25.02.2014 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, справи об'єднанні в одне провадження, закрито підготовче засіданні у справі, справу призначено до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду пояснив, що адвокат ОСОБА_4 представляла на безоплатній основі його інтереси по кримінальних та цивільних справах. Його було виправдано і внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності з Державного бюджету України в порядку відшкодування було виплачено матеріальну шкоду в сумі 36 263 грн. та моральну шкоду в сумі 500 000 грн. Зазначену суму ним було отримано 31.12.2013 року у приміщенні банку у гривнях та відразу ж він перевів вказану суму в іноземну валюту, що на той час склало 45 000 доларів США.

За виконану роботу він обіцяв виплатити ОСОБА_4 гонорар в розмірі 80 000 грн., і виконав свою обіцянку, на інші кошти набув у власність нерухомість. З відповідачем знаходився у дружніх стосунках і на прохання про надання у борг грошей відповів згодою. Внаслідок чого, 25.02.2014 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір займу, за яким він передав їй грошові коти в розмірі 15 000 доларів США, договір був складений нею власноручно, зазначено строк повернення коштів - до 24.02.2015 року і сума при поверненні 16500 доларів США, тобто 1500 доларів США це відсотки за користування, які запропонувала повернути сама ОСОБА_4

Грошові кошти за договором позики відповідач повертала частками, іноді в гривнях, іноді у доларах, 17.01.2018 року ОСОБА_4 у присутності друга ОСОБА_7 повернула кошти в розмірі 163 000 грн., про що він написав розписку. У подальшому відповідач по первісному позову почала уникати зустрічей, борг не повернула, стосунки між ними стали напруженими. У зв'язку з викладеним, просить первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник позивача - ОСОБА_2 первісний позов підтримав, вважає, що в справі достатньо доказів на підтвердження укладення 25.02.2014 року між його довірителем і ОСОБА_4 договору позики, також часткове повернення останньою коштів свідчить про дійсність даного правочину. Крім того, до суду надано переписку «скриншот» з телефону в месенджері Viber між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, в якій остання давала обіцянки про повернення коштів, чим намагалась ввести позивача в оману і щоб останній пропустив строк звернення з позовом до суду.

Вважає, що строк позовної давності не пропущено, тому що позовна заява про стягнення боргу за договором позики була направлена поштою, прийнята позовна заява у поштовому відділенні 23.02.2018 року, тобто строк, передбачений ст. 257 ЦК України, не пропущено. Також, звернув увагу, що відповідачем частково здійснено погашення боргу, а саме 17.01.2018 року ОСОБА_4 повернула його довірителю суму в розмірі 163 000 грн., про що останній написав розписку. Дійсно відповідач представляла інтереси ОСОБА_1 в судах, але на безоплатній основі, про що свідчать відповідні угоди, тому посилання ОСОБА_4 на те, що сума зазначена в договорі позики є гонораром безпідставні. Категорично заперечує проти задоволення зустрічного позову, так як відсутні підстави для визнання його недійсним. Просить задовольнити первісний позов, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, неодноразово судом за клопотанням позивача судом було визнано явку в судове засідання обов'язковою для надання пояснень, проте остання до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти первісного позову заперечувала, підтримувала зустрічний позов, довірила свої інтереси представляти ОСОБА_3

Представник відповідача по первісному позову ОСОБА_3 заперечувала проти позову ОСОБА_1, суду пояснила, що у 2006 році до адвоката ОСОБА_4 звернулась матір позивача за юридичною допомогою для її засудженого сина - ОСОБА_1 Адвокатом ОСОБА_4 була здійснена якісна правова допомога, в результаті чого ОСОБА_1 звільнили з-під варти і внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності з Державного бюджету України в порядку відшкодування останньому було виплачено матеріальну шкоду в сумі 36 263 грн. та моральну шкоду в сумі 500 000 грн.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була усна домовленість про виплату гонорару за виконану роботу в розмірі 15 000 доларів США. Після отримання ОСОБА_1 коштів, стягнутих за рішенням суду останній виплатив ОСОБА_4 обіцяний гонорар, проте для того, щоб відзвітувати перед дружиною про кошти попрохав укласти договір.

ОСОБА_4 власноручно склала договір, зазначила суму коштів в доларах без зазначення гривневого еквіваленту, так як договір був складено з іншими наслідками, а не для повернення у подальшому суми коштів, тобто обидві сторони договору мали на меті настання інших наслідків, а отже є фіктивним.

Також, звертає увагу, що відсутня розписка, яка свідчить про передачу коштів. Категорично заперечують проти розрахунку боргу, наданого ОСОБА_1, так як сума боргу зазначена у доларах, а індексації підлягає лише грошова одиниця України. Крім того, 17.01.2018 року ОСОБА_4 дала в борг ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 163 000 грн., про що останній написав розписку. Просить у первісному позові відмовити, так як позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду, тому що в ухвалі про відкриття провадження від 21.03.2018 року зазначено, що позовна заява ОСОБА_1 надійшла до суду 26.02.2018 року, а дата повернення боргу - 24.02.2015 року.

Підтримувала зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, так як укладений 24.02.2015 року договір є фіктивним, сторони мали на меті настання інших наслідків, тобто сторони уклали договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, що порушує вимоги ч.ч. 1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом слід задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відповідно відмовити виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч.ч.1,2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 25.02.2014 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 15 000 доларів США, з кінцевим терміном поверненням 24.02.2015 року, що підтверджується оригіналом договору, який є в матеріалах справи (а.с. 154).

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, якщо вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відповідно до положень ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виходячи з положень ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, викладені в зустрічному позові ОСОБА_4 стосовно фіктивності правочину, який був укладений між сторонами, та на які посилається позивач за зустрічним позовом в якості підстави для визнання його недійсним - не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, частиною 1 ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

В свою чергу положення ст. 235 цього Кодексу передбачають, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Обставини, на які посилалася ОСОБА_4 у своїй зустрічній позовній заяві не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не підтверджуються жодними доказами, які містяться в матеріалах справи, а відтак суд не має достатніх підстав визнати договір позики недійсним.

Отже, договір позики від 25.02.2014 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання.

При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей.

У спірному договорі вказано: дата і місце його укладання; сторони - позичкодавець і позичальник; суму позики і суму, яку необхідно повернути з урахуванням суми за користуванням позикою; строк договору і дату повернення обумовленої суми, а також факт не перебування у шлюбі ОСОБА_4 Окрім того, на момент укладення спірного договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину.

Таким чином, факт укладення між сторонами 25.02.2014 року договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_1, невиконаного в строк належним чином.

Посилання представника ОСОБА_4 на дані податкової декларації за 2014 рік, в якій з її слів відображено, що відповідач по первісному позову сплатила податки з суми 15 000 доларів, котрі ОСОБА_1 надав їй в якості гонорару, не приймаються судом.

У вказаній декларації у графі «Сума загального річного оподаткованого доходу» зазначено 179 823 грн. На день отримання позики, її сума з урахуванням курсу валют на 25.02.2014 року (100 доларів США=903 грн. 77 коп.) складала 135 450 грн., тобто це 3/4 частини річного доходу ОСОБА_4 за 2014 рік. Вказаний дохід (135 450 грн.) неможливо ідентифікувати відповідно до даних податкової декларації, що вони були отримані у лютому 2014 року або у І кварталі 2014 року, тому суд вважає, що вказаних у декларації даних недостатньо для того, щоб встановити, що 15 000 доларів США були передані ОСОБА_1 як гонорар захиснику.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України вбачається, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тому, заперечення представника ОСОБА_4 щодо відсутності розписки про отримання останньої грошової суми у розмірі 15 000 доларів США, суд не приймає до уваги.

Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Доказів того, що борг повністю повернуто суду не надано. ОСОБА_1 зазначено про часткове погашення боргу ОСОБА_4 17.01.2018 року в сумі 163 000 грн., що станом на 17.01.2018 року по курсу НБУ еквівалентно 5688 доларів США 43 центи.

Представник ОСОБА_4 категорично заперечує про повернення її довірителем частини суми боргу, зазначаючи, що розписка ОСОБА_1 має інший зміст (боргова розписка), проте до суду не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції і спростування позиції ОСОБА_1

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16, частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З пояснень, наданих позивачем суду, встановлено, що сума, яка підлягає поверненню в строк до 24.02.2015 року, зазначена ОСОБА_4 в договорі позики - 16500 доларів США вказана з урахуванням процентів за користування позикою (1 500 доларів США), тобто договором передбачені особливі умови, тому суд вважає за необхідне у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача за первісним позовом 3 % річних від простроченої суми відмовити.

Посилання представника відповідача на порушення ОСОБА_1 строків позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України є безпідставними.

Статтею 255 ЦК України передбачено, що якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

З копії роздруківки з сайту «Укрпошти» про відстеження поштового відправлення №241 вбачається, що ОСОБА_1 направлено поштою позовну заяву про стягнення боргу за договором позики 23.02.2018 року о 19 год. 05 хв. (а.с. 167), до суду надійшла позовна заява 26.02.2018 року, тому, враховуючи дату повернення позики 24.02.2015 року і керуючись нормами ст. 255 ЦК України, суд не вбачає, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності.

Таким чином, суд вважає, що позивач за первісним позовом має право на стягнення із відповідача суми боргу в розмірі 10 811 доларів 57 центів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день звернення з позовом до суду (23.02.2018 року, 100 доларів США=2707, 1843 грн.) 292 689 грн. 13 коп. (розрахунок: 16 500 доларів США (сума боргу) - 5 688,43 доларів США (повернута сума 17.01.2018 року)).

В даному випадку суд вважає за можливе стягнути заборгованість у національній валюті, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що: по-перше, позивач по первісному позову ставив питання саме про стягнення боргу у національній валюті , в по-друге, часткове розрахування по договору позики також відбулося у національній валюті.

Правова позиція з приводу стягнення заборгованості у національній валюті, незважаючи, що у договорі позики вказано зобов'язання повернути суму у доларах США підтверджується висновками, зробленими у постановах Верховного Суду:

- від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов'язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу;

- від 07 квітня 2018 року у справі № 916/1435/17, у якій вказано, що стягненню підлягає грошова сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову;

- від 13 червня 2018 року у справі № 750/12868/16-ц, де міститься висновок про те, що виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання саме про стягнення боргу у розмірі 78 191,10 грн, що є еквівалентом 2 934,00 долари США станом на 28 грудня 2016 року, позовні вимоги не збільшував, а також тих обставин, що станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції (01 лютого 2017 року) курсова різниця, порівняно зі здійсненим позивачем розрахунком, є незначною, колегія суддів погоджується з розміром стягнутої судом першої інстанції суми боргу.

Відповідно, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо фіктивності укладених правочинів останньою надано не було.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі відмові в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судом первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково (ціна позову - 332 431,65 грн., стягнуто - 292 689,13 грн., що складає 88%), тому стягненню як судових витрат з відповідача підлягає сума в розмірі 2 925 грн. 40 коп. (3324,31Х88/100). У зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено, тому понесені судові витрати стягненню не підлягають.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні з позовом до суду було надмірно сплачено судовий збір в розмірі 8 000 грн., що підтверджено платіжним документом № ПН 2520 від 29.11.2018 року. З урахуванням викладеного, надмірна сплачена сума судових витрат в розмірі 4 675 грн. 68 коп. підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 19, 27, 76-83, 133, 141, 223, 247, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 234, 235, 255, 509, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, юридична адреса: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, юридична адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 292 689 (двісті дев'яносто дві тисячі шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 13 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, юридична адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 2 926 (дві тисячі дев'ятсот двадцять шість) грн. 13 коп.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Комунарському районі м. Запоріжжя в Запорізькій області повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 надлишково сплачену суму судового збору в розмірі 5073 (п'ять тисяч сімдесят три) грн. 11 коп. за платіжним дорученням № ПН 2520 від 29.11.2017 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2, юридична адреса: АДРЕСА_2 до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного 25.02.2014 року -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.01.2019 року.

Суддя Р.С. Холод