ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8062/19 Справа № 185/6702/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Куценко Т.Р.,

при секретарі - Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору та захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору та захист прав споживачів.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 02.04.2015 року між ним та «ОТП Банк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № , згідно якого Банк надав йому кредит у розмірі 88413, 30 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 річних на строк до 02.04.2020 року. Договір споживчого кредиту, на думку позивача, є несправедливим та не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Перед укладенням кредитного договору Банк не надав йому, як споживачу, в письмовій формі інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Позичальник був позбавлений можливості об`єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей. Він був введений в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би банку, повертаючи кредит, що свідчить про проведення Банком нечесної підприємницької діяльності. Також позивач зазначив, що до кредитного договору № від 02.04.2015 року включені несправедливі умови, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір № від 02.04.2015 року, укладений між ним та відповідачем.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою невідповідність оспорюваного кредитного договору нормам ч.2 ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів, з його умовами позивача належним чином банк не ознайомив та не надав інформацію про умови кредитування.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 02.04.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № , згідно умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 88413,30 грн. зі сплатою 0,01 % річних за користування кредитом строком на 60 місяців до 02.04.2020 року./а.с.8-9/.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що перед укладанням кредитного договору його не було належним чином ознайомлено з умовами договору, який містить несправедливі умови. Договір містить умову про сплату позивачем комісії, що не передбачено нормами цивільного кодексу, які регулюють правовідносини при наданні кредиту.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання вцілому кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті

203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1 ознайомився та погодився з умовами кредитування, тарифами й орієнтовною вартістю кредиту, порядком видачі кредитних коштів, встановленням плати за кредит, розміром процентних ставок, комісією, що підтверджується його підписом у кредитному договорі.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в цілому.

При цьому посилання апелянта на те, що пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо) не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки вказаний пункт не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Про визнання недійсним кредитного договору в його частині позивач питання не ставив.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки доказів.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з ними.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

Т.Р.Куценко