ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/9877/17

провадження № 22-ц/818/4151/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року, постановлене під головуванням судді Єрмак Н.В., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним правочином.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, судові витрати стягнути з відповідачів.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що правовідносини між ним та відповідачами регулюються правилами, щодо правочину про надання юридичних послуг. Відповідач ОСОБА_4 надавав їм юридичні послуги задля забезпечення оплати яких, позивачі надали розписку про отримання позики в розмірі 5000 доларів США у раніше незнайомої ОСОБА_3 ОСОБА_1 вважає, що договір позики від 19 травня 2015 року, укладений між сторонами, є удаваним правочином, оскільки розписка від 19 травня 2015 року є безгрошовою та підписана для приховання іншого правочину.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання договору позики, укладеного між сторонами 19.05.2015 року, удаваним, оскільки не встановлено, що він був вчинений для приховання іншого правочину. Договір позики, не містить інформації про правовідносини, які виникли між позивачами і ОСОБА_4 , а містять інформацію про правовідносини, які виникли між позивачами та ОСОБА_3

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 19 травня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку про те, що вони взяли в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які зобов`язалися повернути у строк до 19.07.2015 року (а.с.7).

Як на підставу позовних вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що вказаний договір позики є удаваним правочином. Відповідач ОСОБА_4 надавав їм юридичні послуги. Задля забезпечення оплати юридичних послуг вони надали розписку про отримання позики в розмірі 5000 доларів США у раніше незнайомої їм ОСОБА_3 Позивачі вважають, що наявні підстави для визнання договору позики від 19.05.2019 року удаваним правочином. Просили визнати, що відносини сторін регулюються правилами, щодо правочину про надання юридичних послуг, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 Цивільного кодексу України, зокрема, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, на переконання суду, визнання в судовому порядку правочину удаваним в частині сторони правочину, якщо буде встановлено, що насправді сторонами вчинено правочин з метою приховати той факт, що насправді однією із сторін вчиненого правочину є інша особа, є належним способом захисту прав особи, яка дійсно виконала обов`язки і набула прав за спірним договором.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Для визнання судом правочину удаваним необхідними умовами є те, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач, заявляючи вимогу про удаваність договору, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір позики, але насправді між ними існують інші правовідносини.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що 15 травня 2015 року між ОСОБА_2 та адвокатом Дмитрієвим Федором Івановичем укладено договір про надання юридичних послуг (а.с.11). На виконання вказаного договору останнім була подана позовна заява про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с.12). Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2015 року вищезазначений позов ОСОБА_2 задоволено (а.с.14-17).

При цьому матеріали справи не містять доказів надання юридичних послуг позивачам ОСОБА_4 або ОСОБА_3 .

Крім того відсутні докази, що відповідачі у справі взагалі мають юридичну освіту та є особами, які можуть надавати юридичні послуги.

Належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , приховали інший правочин, а саме договір про надання юридичних послуг, - позивачами суду не надано.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору позики від 19 травня 2015 року, укладеним між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , удаваним, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Позивачі не довели, що при укладенні договору позики сторони не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених саме цим договором.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 12.09.2019 року.