ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2019 року, яке постановлено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 146 055 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці, а також судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Висновком МСЕК від 27 лютого 2008 року позивачу було первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 05 січня 2012 року позивачу було встановлено 30% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 45 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 700 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 35 000 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Судом не взято до уваги, що позивач був обізнаний про шкідливі фактори на виробництві та жодного разу не звертався до профспілкового комітету, діючого на підприємстві, за отримання путівок, що свідчить про недбале ставлення позивача до свого здоров`я або про його задовільний стан.

Крім того, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає судовій практиці при розгляді аналогічних справ.

На думку відповідача, суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати на користь позивача, зокрема на правничу допомогу в розмірі 2 700 гривень.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача протягом 27 років та 10 місяців, а саме: з 23 грудня 1968 року по 04 січня 1976 року на посаді водія по вивезенню гірничої маси з кар`єра, з 07 липня 1979 року по 01 вересня 1980 року - помічником машиніста екскаватора в кар`єрі, з 12 грудня 1983 року по 14 лютого 1998 рік - начальником бурової дільниці, з 14 листопада 2000 року по 01 квітня 2001 року - помічником машиніста екскаватора, з 01 квітня 2001 року по 05 квітня 2007 року - слюсарем черговим та з ремонту устаткування ВАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат", правонаступником яких є ПрАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат". 31 грудня 2008 року звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 18-21).

Відповідно до п. 16 Акту № 14 розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 28 грудня 2007 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на підприємстві відповідача, де позивач виконував роботи, які характеризувалися впливом пилу фіброгенної дії концентрацією вищегранично -допустимої, що виникла внаслідок недосконалості технологічного процесу (а.с. 4-зворот).

Згідно п. 17 Акту, причиною професійного захворювання у позивача є багаторічна праця в умовах запиленості повітря робочої зони (а.с. 5).

Висновком МСЕК від 27 лютого 2008 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням (а.с. 6).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 05 січня 2012 року позивачу повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 7).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту № 14 розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 28 грудня 2007 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, які характеризувалися впливом пилу фіброгенної дії концентрацією вищегранично - допустимої, що виникла внаслідок недосконалості технологічного процесу.

Судом першої інстанції встановлений факт заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями. Так, позивач відчуває моральні та фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичайний спосіб життя, що тягне за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці та жодного разу не звертався до профспілкового комітету, діючого на підприємстві за отримання путівок, що свідчить про недбале ставлення позивача до свого здоров`я або про його задовільний стан, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення, тощо та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, з урахуванням ступеню вини відповідача та тривалості праці позивача на підприємстві відповідача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає розумності, виваженості та справедливості, є безпідставними, оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, що регулює спірні правовідносини зокрема, і Постанові Пленуму Верховного Суду України у від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» з вищенаведених підстав.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судових витрат на користь позивача на правничу допомогу в розмірі 2 700 гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 26 липня 2019 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Карнаух Т.В., згідно якого йому надана правнича допомога: надання консультації - 300 грн., правовий аналіз наданої документації клієнтом для складання позовної заяви за 2 години - 800 грн., формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі - 200 грн., копіювання документів для складання позовної заяви - 150 грн., вивчення судової практики суду касаційної інстанції - 450 грн., складання позовної заяви - 800 грн., представлення інтересів в суді - 1200 грн. (а.с. 26). На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано прибутковий касовий ордер про сплату адвокату 3 900 грн. та акт розрахунок судових витрат відповідно до умов договору (а.с. 27-29).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 700 грн., судом першої інстанції було враховано та документально доведено, що позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу, оскільки витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки справа розглядається без участі сторін, тому послуга представлення адвокатом інтересів в суді фактично не надавалась, у зв`язку з чим, стягнув судові витрати тільки на надану позивачу професійну правничу допомогу в сумі 2 700 грн.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідачасудових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, оскільки визначений судом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, також представником позивача було надано до суду належні та допустимі докази понесених позивачем витрат у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2 700 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: