Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/6306/16-ц

провадження № 61-10992св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Насобіна Ганна Олександрівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4

(далі - ФОП ОСОБА_4 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири та переведення права власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору

купівлі-продажу від 17 грудня 2014 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_3

40% частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» (далі - ТОВ «Торговий дім «Камілла») за 8 000 000 грн. ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» на своє ім`я, однак кошти за неї продавцю не сплатив.

05 травня 2015 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» та про заміну первісного кредитора на нового.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла»

від 17 грудня 2014 року.

12 лютого 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 укладено договір дарування квартири № 133 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував своїй матері ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач вважав договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року недійсним, у зв`язку із його фіктивністю, як такий, що укладався з метою приховання майна ОСОБА_3 від кредиторів, тобто без створення правових наслідків передбачених договором, що дало можливість

ОСОБА_3 ухилитися від сплати боргу за договірним зобов`язанням та звернення стягнення на майно.

За таких обставин позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року № 133, укладений між ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 у зв`язку із його фіктивністю з моменту укладення; здійснити переведення права власності на квартиру

АДРЕСА_2 загальною площею 330, 40 кв.м, житловою площею 167, 80 кв.м з відповідача ОСОБА_2 на нього, в рахунок погашення частини боргу ОСОБА_3 за договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року, ухваленим у складі судді Литвинової І. В., в задоволенні позову

ФОП ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними. На момент вчинення оспорюваного правочину квартира, яка була предметом дарування не перебувала під обтяженням, а тому власник майна мав право вільно розпоряджатися своєю власністю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 загальною площею 330, 40 кв.м, житловою площею 167, 80 кв.м, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 12 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г. О. та зареєстрований за № 133.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що відповідачі уклали оспорюваний правочин з метою ухилення в подальшому відповідачем ОСОБА_3 від виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі

ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині переведення на позивача права власності на квартиру, апеляційний суд зазначив, що законодавством України не передбачено такого способу захисту прав стягувача як переведення права власності в порядку погашення боргу, а питання щодо передачі стягувачу майна боржника вирішуються на стадії виконання судового рішення про погашення заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду,

представник ОСОБА_3 - адвокат Грушко О. О., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду,

представник ОСОБА_2 - адвокат Рибчинчук Д. А. посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , витребувано з Печерського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 757/6306/16-ц та зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

У липні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що договір дарування укладено відповідачами до відступлення права вимоги ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_4 та відкриття провадження у цивільній справі № 370/1226/15-ц за позовом

ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

ОСОБА_3 вважав, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про порушення прав ФОП ОСОБА_4 укладенням договору дарування та не спростував висновків суду першої інстанції в цій частині.

Просив врахувати, що виконує рішення суду про сплату коштів на користь ФОП ОСОБА_4 , а тому відсутні підстави вважати, що він недобросовісно ставиться до виконання зобов`язань перед позивачем та ухиляється від сплати заборгованості.

Вважав безпідставними посилання апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 та від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц.

Крім того, зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний правочин не вводили в оману один одного або ж третіх осіб.

На момент укладення оспорюваного договору квартира, яка була предметом дарування не була єдиним об`єктом нерухомого майна, що перебував у власності ОСОБА_3 .

Також вказував на порушення проведення автоматичного розподілу справ між суддями апеляційного суду, а саме те, що при визначенні

судді-доповідача суддю Левенця Б. Б. було виключено з переліку суддів, серед яких відбувався вибір, з підстав його перебування у відпустці. При цьому, вказаного суддю не виключено зі списку суддів серед яких відбувався добір при обранні суддів-учасників колегії. На думку заявника, вибір судді Левенця Б. Б. до складу учасників колегії відбувся із порушенням автоматичного розподілу справ між суддями, оскільки останній на час здійснення розподілу перебував у відпустці.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована неналежним відступленням ОСОБА_5 ФОП ОСОБА_4 права вимоги боргу в сумі

8 000 000 грн, оскільки останнім не надано доказів отримання

ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги та повідомлення про виконання грошового зобов`язання на користь нового кредитора.

Також просила врахувати, що спірний правочин укладено 12 лютого

2015 року, тобто до настання строку виконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий Дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року, строк виконання якого було встановлено до 18 лютого 2015 року.

Вказала на помилковість висновку апеляційного суду про доведення того, що договір дарування укладався з метою приховання майна ОСОБА_3 , оскільки вказані обставини не підтверджені належними і допустимими доказами та є припущеннями.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційні скарги

ФОП ОСОБА_4 у відзивах на касаційні скарги вважав касаційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_2 такими, що не підлягають задоволенню, оскільки їх доводи не спростовують висновків апеляційного суду, а оскаржене судове рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Апеляційним судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Просив врахувати, що оспорюваний договір укладено між сторонами, які є близькими родичами та сторони договору не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Вказував на правильність висновку апеляційного суду про те, що дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого

ОСОБА_5 передав належну йому частку у статутному капіталі товариства у розмірі 40%, а ОСОБА_3 прийняв вказану частку у власність та зобов`язався сплатити за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах, викладених у договорі.

Вказаним договором передбачено, що вартість відчужуваної частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» у розмірі 40% становить 8 000 000 грн, які ОСОБА_3 зобов`язався сплатити ОСОБА_5 протягом 60 календарних днів з моменту укладення та підписання цього договору, а ОСОБА_5 зобов`язався прийняти вказані грошові кошти.

Із пункту 7 вказаного договору суди встановили, що право власності на частку у статутному капіталі переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації змін до установчих документів, відповідно до статті 89 ЦК України.

14 січня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» на своє ім`я, однак кошти за цю частку продавцю не сплатив.

05 травня 2015 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» та про заміну первісного кредитора на нового.

Із пункту 1.3 договору про відступлення права вимоги суди встановили, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі і право вимоги, що виникне в майбутньому щодо сплати боргу, враховуючи пеню, індекс інфляції, 3% річних, інші права, що забезпечували б виконання договору, тощо.

Згідно пункту 1.5 договору від 05 травня 2015 року первісний кредитор стає майновим поручителем за виконання боржником зобов`язань за договором купівлі-продажу в розмірі 20 000 грн.

Суди також встановили, що 06 травня 2015 року та 12 травня 2015 року позивач направив ОСОБА_3 повідомлення про укладений договір щодо відступлення права вимоги та про зміну первісного кредитора, вимагаючи сплатити борг протягом 3-х днів шляхом переведення грошових коштів на його рахунок як нового кредитора, вказавши, що ОСОБА_5 надав майнову поруку новому кредитору за виконання боржником грошового зобов`язання у розмірі 20 000 грн.

12 лютого 2015 року між ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах свого чоловіка ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (мати ОСОБА_3 ) укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 вчинив і інші правочини щодо відчуження належного йому майна на користь своєї матері ОСОБА_2 , а саме 2 договори дарування квартир: договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 26 лютого 2015 року, договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 20 травня 2015 року;

та 7 договорів дарування земельних ділянок: від 15 квітня 2015 року зареєстрований за № 447; від 15 квітня 2015 року зареєстрований за № 439; від 15 квітня 2015 року зареєстрований за № 443; від 20 квітня

2015 року зареєстрований за № 465; від 20 квітня 2015 року зареєстрований за № 468; від 20 квітня 2015 року зареєстрований за № 466; від 20 квітня 2015 року зареєстрований за № 467.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі № 370/1226/15-ц стягнуто із ОСОБА_3 на користь

ФОП ОСОБА_4 7 980 000 грн, як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року та договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, інфляційні

втрати - 4 192 000 грн, та 3% річних від простроченої суми - 370 189,39 грн.

Рішенням апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_3 не сплатив кошти за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі

ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16),

від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня

2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Проаналізувавши сукупність обставин, встановлених у справі, а саме наявність у ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири невиконаного грошового зобов`язання за договором від 17 грудня 2014 року на суму 8 000 000 грн, а також подальші дії

ОСОБА_3 щодо відчуження протягом лютого-травня 2015 року своїй матері в аналогічний спосіб (за договорами дарування) ще двох квартир та семи земельних ділянок, наявність невиконаного судового рішення про стягнення боргу із ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і Верховний Суд, про те, що договір дарування квартири від 12 лютого

2015 року був вчинений власником майна з метою унеможливити задоволення вимог продавця за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року за рахунок подарованого майна.

Такі дії ОСОБА_3 не можна визнати добросовісними в розумінні

пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та частини третьої

статті 13 цього ж Кодексу.

Отже встановивши, що правова мета договору дарування квартири

від 12 лютого 2015 року є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), апеляційний суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги

ФОП ОСОБА_4 про визнання оспорюваного договору, як фіктивного.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що договір дарування квартири укладено задовго до відступлення права вимоги на користь

ФОП ОСОБА_4 та відкриття провадження у цивільній справі за позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, не впливають на правильність висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 12 лютого 2015 року, які зроблені з урахуванням сукупності всіх обставин справи, у тому числі дій ОСОБА_3 у період лютого-травня 2015 року та наявності невиконаного грошового зобов`язання за договором від 17 грудня

2014 року.

Доводам відповідачів про відсутність порушення прав позивача укладенням оспорюваного договору дарування квартири апеляційний суд надав належну оцінку та обґрунтовано спростував їх. Касаційний суд не вбачає підстав для здійснення переоцінки встановлених апеляційним судом обставин в цій частині.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про безпідставне посилання апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 та

від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, оскільки у цих справах предметом спору є поділ спільного майна подружжя не впливають на правильність висновків апеляційного суду по суті вирішення справи.

Вказані справи дійсно не є аналогічними розглядуваній, однак у справах № 654/1528/17 та № 317/3272/16-ц Верховний Суд виходив у тому числі із неможливості використання учасниками цивільного обороту поділу майна (фактично перереєстрації права власності на майно на того із подружжя, хто не має боргових зобов`язань) для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про порушення автоматичного розподілу справи між суддями апеляційного суду в частині визначення судді-учасника колегії Левенця Б. Б. є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 33 ЦПК України справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою суддя-доповідач.

Пунктами 16, 18 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26 листопада 2010 року для колегіального розгляду судової справи або матеріалів кримінального провадження у складі трьох суддів постійної колегії суддя-доповідач обирається відповідно до пункту 6 цього Розділу. Два інші судді постійної колегії, що розглядатиме справу, визначаються модулем автоматизованого розподілу із числа суддів основного складу постійної колегії, до якої входить обраний суддя-доповідач під час тієї самої процедури автоматизованого розподілу.

Заміна судді в колегії у випадках, передбачених процесуальним законом проводиться модулем автоматизованого розподілу з ініціативи

судді-доповідача на підставі вмотивованого розпорядження керівника апарату (секретаріату), підписаного у відповідності до його посадових обов`язків або за ухвалою суду про задоволення відводу (самовідводу) судді в порядку, визначеному пунктом 6 цього Розділу з урахуванням наступних особливостей.

Особливості розподілу справ між суддями, порядок формування колегій суддів, підстави для проведення повторного автоматизованого розподілу справ та інші правила застосування Положення про автоматизовану систему документообігу суду в Київському апеляційному суді визначено Засадами використання автоматизованої системи документообігу Київського апеляційного суду, затвердженими рішенням зборів суддів цього суду № 7 від 02 жовтня 2018 року (далі - Засади використання автоматизованої системи документообігу).

Згідно з пунктом 2.1 розділу ІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу склад колегії суддів по розгляду справи формується в автоматичному режимі автоматизованою системою одразу після визначення автоматизованою системою судді-доповідача згідно з налаштуванням складів постійних колегій суддів, затверджених рішенням зборів судді.

Пунктом 2.4 розділу ІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу визначено, що відповідно до визначеного процесуальним законодавством принципу незмінності складу суду, розгляд справи, як правило, проводиться у тому складі колегії суддів, який визначеною автоматизованою системою під час реєстрації справи.

Тимчасова відсутність судді-члена колегії (тимчасова непрацездатність, відпустка, відрядження тощо) не є безумовною підставою для проведення заміни такого судді іншим суддею. Відповідна необхідність у кожному конкретному випадку визначається суддею-доповідачем з урахуванням обставин справи та установлених процесуальним законом строків розгляду справи.

Враховуючи викладене, визначення судді Левенця Б. Б., як члена постійної колегії суддів, до складу якої входить визначений автоматизованою системою документообігу суддя-доповідач Борисова О. В. не є порушенням порядку визначення судді для розгляду справи, оскільки здійснене із дотриманням вимог статті 33 ЦПК України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26 листопада 2010 року та Засад використання автоматизованої системи документообігу Київського апеляційного суду, затверджених рішенням зборів суддів цього суду № 7 від 02 жовтня 2018 року.

Продовження апеляційним судом строку усунення недоліків апеляційної скарги ФОП ОСОБА_4 не суперечить положенням ЦПК України, зокрема частині другій статті 127. Крім того такі продовження були викликані розглядом клопотань позивача про звільнення від сплати та відстрочення сплати судового збору.

Щодо доводів про проведення апеляційним судом розгляду справи

23 травня 2019 року у вечірній час, то згідно протоколу судового засідання

від 23 травня 2019 року представник ОСОБА_3 - адвокат Грушко О. О. не заперечував проти розгляду справи у вечірній час, відводів складу суду не заявляв.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо неналежного відступлення ОСОБА_5 ФОП ОСОБА_4 права вимоги до ОСОБА_3 за договором від 17 грудня 2014 року є безпідставними, оскільки матеріали справи містять докази направлення ОСОБА_5 повідомлення про відступлення права вимоги та копії договору засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_3 .

Крім того, перехід до ФОП ОСОБА_4 права вимоги за договором

від 17 грудня 2014 року підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили у цивільній справі № 370/1226/15-ц.

Інші наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та не порушено норми процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки з урахуванням доказів наданих сторонами.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишенню без змін.

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

За таких обставин необхідно поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України,

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 23 травня

2019 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович