У Х В А Л А

про повернення заяви

справа № 322/752/19

провадження № 2-о/312/6/2019

05 вересня 2019 року с. Велика Білозерка

Суддя Великобілозерського районного суду Запорізької області Яцун О.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Новомиколаївська районна державна адміністрація Запорізької області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, в якій просить суд встановити факт належності ОСОБА_1 Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого 26.11.2001 року на земельну ділянку площею 12,57 га, яка розташована на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Ухвалою Великобілозерського районного суду Запорізької області від 30 липня 2019 року зазначену заяву залишено без руху з наступних підстав.

За змістом пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Положеннями пункту 2) частини 1 статті 318 ЦПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Частиною другою зазначеної статті ЦПК України встановлена вимога, згідно якої до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Так, в змісті заяви заявник вказує, що у Державному акті на право приватної власності на землю виявилася помилка у написані її прізвища. В той же час, заява не містить відомостей про неможливість одержання позивачем документа, який посвідчує факт, що має юридичне значення, та не надала докази з приводу того, що до звернення до суду, заявник зверталася до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але їй в цьому було відмовлено, із зазначенням причин відмови.

Отже, в порушення вимог статті 318 ЦПК України, заявниця в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, не зазначила причину неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт та не додала до заяви довідку або інший документ, який би підтверджував неможливість одержання або відновлення втрачених документів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, у разі якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя, відповідно до ст. 139 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків.

Згідно пункту 3 листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умовою, що заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Також в пункті 4 вищезазначеного листа Верховного Суду України вказано, якщо у заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує цей факт, якими доказами він підтверджується, або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до статті 121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави для залишення заяви без руху і надає заявникові строк для усунення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Для усунення зазначених вище недоліків ухвалою судді від 30 липня 2019 року заявнику було надано строк п`ять днів з дня отримання заявником копії ухвали про залишення заяви без руху.

З поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду, вбачається, що 08 серпня 2019 року заявник отримала копію вказаної вище ухвали. Між тим, в визначений термін та на момент постанови цієї ухвали заявником так і не виконано вимоги, які зазначені в ухвалі від 30 липня 2019 року.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до частини 3 статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

За правилами частини 3 статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом частини 7 статті 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 185, 294, 318 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Новомиколаївська районна державна адміністрація Запорізької області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу визнати неподаною і повернути заявнику.

Роз`яснити заявниці, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Роз`яснити заявниці зміст положень п. 2) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» щодо повернення сплаченої суми судового збору, яка повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема в разі повернення заяви або скарги.

Надіслати копію ухвали заявниці.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя О.О. Яцун