Справа № 344/3296/18
Провадження № 22-ц/4808/1527/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Томин О.О.,

з участю секретаря Капущак С.В.,

сторін представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Абсолют Інжиніринг Захід» про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року під головуванням судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі- ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості в розмірі 331 691,83 грн за кредитним договором № 163983/12-ІФю/47 від 05 вересня 2012 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2012міжПАТ АБ «Укргазбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абсолют Інжиніринг Захід" (далі - ТОВ «Абсолют Інжиніринг Захід») укладено вказаний кредитний договір зі змінами в редакції від 03.02.2014 згідно додаткової угоди №1 до кредитного договору на строк з 05.09.2012 по 04.09.2015.

Згідно з умовами договору загальна сума ліміту становить 900 000 грн зі сплатою процентів за використання кредитних коштів у межах встановленого терміну кредитування в розмірі 19,5% річних та 24,5% річних за користування кредитом понад строк встановлений договором.

На забезпечення виконання кредитного договору 05.09.2012 між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки №163983/12-Іфю/47-Р1, №163983/12-Іфю/47-Р2 та договір поруки №163983/12-Іфю/47-Р3 від 03.02.2014 укладений між банком та ОСОБА_1 .

Згідно з вказаними договорами поруки поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №163983/12-Іфю/47 від 05.09.2012.

У зв`язку з невиконанням позичальником взятих зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2016 задоволено частково та стягнуто з ТОВ "Абсолют Інжиніринг Захід", ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 625 987, 71 грн., заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом в сумі 22 102, 73 гривень, 33 818, 45 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1776, 82 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Зазначене рішення суду боржником виконано не було, а тому, позивач зазначив, що банк має право на стягнення з відповідачів заборгованості в сумі 331 691,83 грн, з яких : 291 241,70 грн- заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом, 40 450,13 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 331 691,83 грн заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ АБ «Укргазбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом заявлених позовних вимог було стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування неповернутим кредитом, в тому числі після ухвалення рішення Івано-Франківським міським судом від 28 березня 2016 року.

Право на отримання процентів за користування кредитом, неповернутим в строк встановлено в ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апелянт зазначає, що положенням п. 3.7 кредитного договору встановлено право банку на отримання процентів від простроченої суми невиконаного грошового зобов`язання та встановлений інший розмір процентів, який повинен сплатити боржник за прострочення виконання такого зобов`язання, а саме, 24,5% річних.

Положення кредитного договору щодо нарахування процентів у збільшеному розмірі на суму простроченого тіла кредиту, чи після закінчення строку кредитування, чи направлення вимоги повністю узгоджуються з положенням статті 625 ЦК України, тобто, сплата позичальником процентів на суму простроченого тіла є іншим розміром, ніж 3% річних, які кредитор має право нараховувати до моменту повного погашення заборгованості.

Крім того, за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами позичальник сплачує на вимогу банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п. 6.3 укладеного кредитного договору зазначено, що пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості і до дати її повного погашення.

Незважаючи на викладене, суд не врахував законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не дослідив всіх обставин з урахуванням норм чинного законодавства та умов договору, зокрема, п.п. 3.7, 1.1, 6.3, щодо наявності у позивача права на нарахування процентів і пені у зв`язку із неправомірним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання та не встановив період нарахування таких процентів в межах позовної давності.

Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів судовий збір.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , який доводи апеляційної скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.09.2012 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ТОВ "Абсолют Інжиніринг Захід" укладено кредитний договір №163983/12-Іфю/47 зі змінами в редакції від 03.02.2014 згідно додаткової угоди №1 до кредитного договору на строк з 05.09.2012 по 04.09.2015 (а.с. 9-17).

Згідно з умовами кредитного договору позичальник отримав в кредит в сумі 900 000 грн на строк з 05.09.2012 по 04.09.2015 зі сплатою процентів за користування кредитом із розрахунку 19,5 % річних в межах строку кредитування, 24,5 % за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), з погашенням кредиту щомісячно не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом.

На забезпечення виконання вказаного договору між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 05.09.2012 укладено договори поруки №163983/12-Іфю/47-Р1, №163983/12-Іфю/47-Р2 та 03.02.2014 між банком та ОСОБА_1 , укладено договір поруки №163983/12-Іфю/47-Р3, згідно з якими поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. (а.с. 27-34).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2016 стягнуто з ТОВ "Абсолют Інжиніринг Захід", ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно на користь позивача заборгованості по кредиту в сумі 625 987, 71 грн., заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом в сумі 22 102, 73 грн 33 818, 45 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1776, 82 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів (а.с. 18-22).

Спір по справі стосується стягнення з відповідачів заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами судового рішення про стягнення основної суми заборгованості за кредитом.

За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п. 5.3.3 кредитного договору банк має право відмовитися від надання позичальнику передбаченого цим договором кредиту частково або в повному обсязі, а також вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору, включаючи нараховані проценти за користування кредитними коштами, зокрема якщо позичальник не виконав у строк свої зобов`язання по поверненню кредиту (його частини) та/або сплаті плати за кредит, та/або інші зобов`язання по сплаті грошових коштів, передбачені цим договором. Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань, по цьому договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних дів з дати одержання такої вимоги від банку.

Судом встановлено, що у зв`язку із порушенням позичальником умов кредитного договору банк звертався до суду за захистом прав з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором і такі вимоги рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2016 задоволені.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів, а також неустойки за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена ч.1 ст. 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник належним чином не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У такому разі положення абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження №14-154 цс 18.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції належним чином дослідив наявні докази у справі та прийшов до правильного висновку про те, що банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитними договорами та отримав судовий захист своїх прав у цій справі.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач в березні 2015 року подав позов до суду про стягнення достроково всієї суми боргу, який задоволено рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2016, таким чином, встановив новий строк дії кредитного договору, тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №163983/12-Іфю/47 від 05.09.2012 зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 291 241, 70 грн, пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом в сумі 40 450, 13 грн є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Крім того, при нарахуванні процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом позивач посилається виключно на умови кредитного договору та не заявляв вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК Україниза несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, визначеного судовим рішенням, яке набрало законної сили,

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський

О.О. Томин