ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» січня 2019 року

м. Харків

справа № 639/686/18-ц

провадження № 22ц/818/1127/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року в складі судді Єрмоленко В.Б.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про визнання розпорядження органу приватизації частково недійсним та внесення змін до свідоцтва про право власності на житло.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 1999 року Відкритим акціонерним товариством «Харківський завод тракторних самохідних шасі» згідно розпорядження №022 від 05 червня 1999 року видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстровано та записано у реєстрову книгу Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 липня 1999 року за №В-49160, згідно якого квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, його дружині ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, дочкам ОСОБА_6, ОСОБА_2 та онуці ОСОБА_4

Вказав, що органом приватизації порушено чинне на той час законодавство, що регулювало відносини приватизації, внаслідок чого зазначене розпорядження видано безпідставно.

Зазначив, що його дочка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_4 з 1993 року і до теперішнього часу у спірній квартирі не проживали, хоча були зареєстровані в ній на момент приватизації, а також не надавали письмову згоду на приватизацію.

Вказав, що відсутність у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 правових підстав для участі у приватизації спірної квартири та неподання ними письмової згоди на здійснення приватизації квартири свідчить про те, що зміст оспорюваного свідоцтва суперечить чинним на час приватизації актам цивільного законодавства.

Зазначив, що орган, який видав у 1999 році свідоцтво про право власності на квартиру, ліквідовано 09 жовтня 2007 року у зв'язку з визнанням банкрутом на підставі рішення Господарського суду Харківської області.

Просив визнати розпорядження Відкритого акціонерного товариства «Харківський завод тракторних самохідних машин» №022 від 05 липня 1999 року частково недійсним в частині зазначення в ньому відомостей про приватизацію квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4; внести зміни до свідоцтва про право власності на житло, яке видано Відкритим акціонерним товариством «Харківський завод тракторних самохідних машин» згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року №022, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 липня 1999 року за № В-49160, виключивши із числа учасників приватизації ОСОБА_2, ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено, а також відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_4 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 через своїх представників подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просили рішення суду скасувати в частині відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, ухвалити нове рішення в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши з ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 6000,00 грн. кожній та судовий збір за подання апеляційних скарг.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. Вказав, що суд не звернув уваги на показання свідків та акти сусідів про не проживання відповідачів у квартирі на час приватизації; що відповідачами не надано доказів на спростування позову; що у рішенні суду не зазначено правову позицію третьої особи по справі, яка підтримувала позов.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вважали, що ними були надані належні докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у встановлений законом строк; у відзиві зазначено орієнтовний розрахунок понесених судових витрат та у останньому судовому засіданні надано копії договору про надання правової допомоги з додатковою угодою, акту виконаних робіт, квитанції.

Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки приватизацію проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. В частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу відповідачі не довели, що саме така сума витрачена ними на надання професійної правничої допомоги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 вересня 1998 року ОСОБА_11 видано ордер №075016 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю у складі 5 осіб: ОСОБА_11, її чоловік ОСОБА_1, дочки ОСОБА_6, ОСОБА_2 та онука ОСОБА_8

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1999 року, яке видано Відкритим акціонерним товариством «Харківський завод тракторних самохідних шасі», згідно з розпорядженням від 05 липня 1999 року № 022, квартира АДРЕСА_1, безоплатно передана у спільну сумісну власність ОСОБА_11 та членам її сім'ї: ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4

Зазначене свідоцтво про право власності на житло є правовстановлюючим документом, на підставі якого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» проведено реєстрацію права власності сторін на квартиру, як об'єкт нерухомого майна та відповідні дані записані у реєстрову книгу 07 липня 1999 року за №В-49160.

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» №546 від 21 червня 2017 року, а також з копії паспорта позивача, у спірній квартирі зареєстрована одна особа - ОСОБА_1 з 29 травня 1999 року.

З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29 травня 1999 року та знята з реєстрації 23 жовтня 2002 року.

З актів сусідів позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 27 січня 2018 року вбачається, що вони підтверджують факт того, що ОСОБА_2 з січня 1999 року фактично не мешкає у спірній квартирі, її особистих речей у квартирі немає.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження, дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло - відмовлено.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється у відповідності до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56.

Відповідно до абзацу 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно частини 1 статті 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно частини 2 статті 8 цього Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За змістом частини 5 статті 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК УРСР у редакції, на час виникнення спірних правовідносин, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями частин 1, 2 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, визначених частиною 3 статті 71 ЖК УРСР.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, частини першої статті 17 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім'ї.

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об'єкті приватизації.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі з травня 1999 року, а приватизацію здійснено у липні 1999 року, тобто менше ніж через шість місяців після реєстрації, отже за нею зберігалось право на житло навіть у разі не проживання у вказаній квартирі.

На час приватизації спірної квартири відповідачі не були визнані судовим рішенням такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Отже, відповідачі, як особи, що мали право користування жилим приміщенням, разом з іншими членами сім'ї скористалися своїм правом отримання квартири у власність шляхом приватизації. При цьому від імені відповідача ОСОБА_4, яка була на той час малолітньою, діяла її мати ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд не надав належної оцінки показанням свідків та актам сусідів про не проживання відповідачів у квартирі на час приватизації, є безпідставними, оскільки навіть у разі не проживання відповідачів у спірній квартирі вони мали право брати участь у приватизації, оскільки за ними зберігалось право на житло.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачами на надано доказів на спростування позову, є необґрунтованими, оскільки згідно вимог принципу змагальності цивільного процесу кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Проте, позивачем не надано жодних належних доказів щодо порушення його прав.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у рішенні суду не зазначено правову позицію третьої особи по справі, яка підтримувала позов, не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки не може бути скасовано правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

В своїх поясненнях, наданих в суді апеляційної інстанції третя особа підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1, проте, не навела доказів, на підставі яких необхідно визнавати розпорядження органу приватизації частково недійсним та вносити зміни до свідоцтва про право власності на житло.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог та відсутності у зв'язку з цим підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Щодо доводів апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частинами 5, 6 статті 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об'єднання. Від імені адвокатського об'єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об'єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об'єднання.

Адвокатське об'єднання може залучати до виконання укладених об'єднанням договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об'єднання зобов'язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності.

Згідно статті 26 цього Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об'єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Адвокат зобов'язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом статті 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

За змістом частини 1 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що 03 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об'єднанням «Єрмолаєв, Крижановський та партнери» та між ОСОБА_4 та Адвокатським об'єднанням «Єрмолаєв, Крижановський та партнери» укладено два договори про надання правової допомоги та додаткові угоди №1 до них, згідно яких вартість правової допомоги, наданої за кожним договором, становила 6000,00 грн.

З ордера ХВ №000006 від 14 квітня 2018 року вбачається, що інтереси ОСОБА_2 в суді представляє адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 21 жовтня 2010 року НОМЕР_1 та договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року б/н.

Згідно ордера ХВ №000007 від 14 квітня 2018 року, інтереси ОСОБА_4 в суді представляє адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 11 березня 2009 року НОМЕР_2 та договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року б/н.

14 квітня 2018 року представники ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подали відзиви на позовну заяву, в яких зазначено, що орієнтовний розрахунок понесених відповідачами судових витрат - 6000,00 грн., та просили стягнути відповідну суму витрат на професійну правничу допомогу з позивача.

З копій квитанцій від 11 квітня 2018 року №QS94396501 та №QS94395701 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сплатили Адвокатському об'єднанню «Єрмолаєв, Крижановський та партнери» 6000,00 грн. за надання правової допомоги згідно договорів про надання правової допомоги від 03 квітня 2017 року б/н.

З актів виконаних робіт №1 від 15 листопада 2018 року до договорів про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року вбачається, що Адвокатським об'єднанням «Єрмолаєв, Крижановський та партнери» виконано на замовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 наступні юридичні послуги в рамках справи №639/686/18: надання усної консультації (30 хвилин) - 500,00 грн., аналіз судової практики (1 година) - 500,00 грн., аналіз законодавства (1 година) - 500,00 грн., складання відзиву на позовну заяву та формування копій відзиву та додатків до нього (1 година 30 хвилин) - 1500,00 грн., направлення відзиву учасникам по справі та до суду (витрачений час та витрати на оплату поштового відправлення, 30 хвилин) - 500 грн., участь у судових засіданнях (до 10 засідань) - 2500,00 грн., а всього - 6000,00 грн. З протоколів судового засідання від 25 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 брали участь у судовому засіданні 1 годину 11 хвилин, 25 травня 2018 року - 2 години, 18 липня 2018 року - 1 годину та 21 хвилину, 19 жовтня 2018 року - 45 хвилин, 16 листопада 2018 року - 57 хвилин.

Проте, детального опису виконаних робіт, а саме, в чому полягала усна консультація, яка судова практика та законодавство проаналізовано та детального розрахунку цього, враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є відповідачами по цій справі і мали єдину правову позицію, акт виконаних робіт не містить.

При цьому судова колегія звертає увагу на фінансовий стан позивача, який є людиною похилого віку та отримує пенсію, яка складає близько 2000,00 грн.

Аналізуючи наведене та обставини справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку доказам у справі, належним чином з'ясував фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, і дійшов обгрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2, ОСОБА_4 у стягненні судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 січня 2019 року.