КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/10011/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Шевченко Т.М.

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Вербової І.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та просила визнати недійсним договір довідку-рахунок серії ВІА №439192 від 08.04.2014, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відчуження автомобіля Rolls-Royce Phantom, 2013 р.в., номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_3; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь позивача вказаного автомобіля.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що з позивачем був укладений контракт на придбання спірного автомобіля та виплачені кошти за останній, однак транспортний засіб незаконно відчужений без звернення ОСОБА_2 із заявою про його зняття з державної реєстрації та відсутністю її волевиявлення про передачу прав власності на майно ОСОБА_3 й отримання коштів за отриманий автомобіль. Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача заявлялося клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів Регіональний сервісний центр в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України та ТОВ «АВТО-ПАУЕР», у задоволенні якого було відмовлено.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2132/2019
Вказує, що рішення суду не обґрунтовано належними доказами та посилання на Постанову Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року є безпідставним, норми якої не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 просив залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Вказує, що довідка-рахунок підтверджує правомірність придбання транспортного засобу Відповідачем - 1. Зазначає, що існує рішення суду першої інстанції, яке залишене без змін апеляційним судом про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу ТЗ від 17.05.2016 та витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідач 2 є добросовісним набувачем майна, до якого не можуть бути застосовані положення ЦК України про віндикаційний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити судове рішення без змін. Зазначає, що твердження скаржника відносно відповідача -3 не мають жодного відношення до даного провадження, не є предметом розгляду справи та не можуть братися судом до уваги. Вказує, що довідка-рахунок є документом, який підтверджує факт укладення договору купівлі-продажу та правомірність придбання транспортного засобу. Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості відчуження відповідачем - 1 транспортного засобу.

Представник ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив на не надання позивачем доказів на підтвердження переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 незаконно чи з порушенням законодавства.

У судовому засіданні представники позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просили останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_9 представник ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 заперечували проти апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що договір укладений поза волею.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 20.09.2012 між ТОВ з іноземними інвестиціями «АВТ Баварія» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений контракт № 12-3039А, за умовами якого покупець придбала автомобіль «Rolls-Royce Phantom», 2013 року виготовлення, об'єм двигуна 6749 см3 , колір «Titanium/Silver (двокольоровий)» (а. с. 6-9).

13 травня 2013 року зазначений автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_5.

08.04.2014 автомобіль «Rolls-Royce Phantom», державний номерний знак НОМЕР_3 був зареєстрований за ОСОБА_3 Згідно довідки - рахунку серії НОМЕР_7, виданої ТОВ «Авто - Пауер», автомобіль був проданий за свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_6 (а. с. 20).

18.05.2016 ОСОБА_4, набувши права власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2016, укладеного з ОСОБА_3, отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 на автомобіль НОМЕР_4 (а. с. 24, 74).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_11 до ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_14, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння. (а. с. 75-78).

ОСОБА_2 зазначила, що спірний автомобіль був переоформлений на ім'я ОСОБА_3 незаконно, оскільки вона з ним не була знайома, жодних правочинів з ним не укладала, гроші за автомобіль не отримувала та довіреностей на відчуження автомобіля нікому не надавала. Зазначає, що вказаний автомобіль знаходився у користуванні сина позивача - ОСОБА_16, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. На думку позивача, після смерті сина його дружина - ОСОБА_5 самовільно захопила рухоме та нерухоме майно, що належало померлому.

Зазначає про наявність кримінального провадження № 0010903, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 вересня 2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 4 ст. 190 КК України.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася із відповідним позовом до суду.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду. справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише-власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України).

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що у разі, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до діючого законодавства у добросовісного набувача, який набув майно за відплатним договором, майно може бути витребуване лише у випадках, якщо воно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом.

Аналіз законодавства дає можливість зробити висновок про те, що позивач має не лише довести незаконність набуття права власності набувачем, а і довести наявність підстав для витребування майна від добросовісного набувача.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 07.09.1998 року № 1388 (в редакції від 17.01.2014 року) «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: - довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Матеріали справи свідчать, що 20.09.2012 між ТОВ з іноземними інвестиціями «АВТ Баварія» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений контракт № 12-3039А, за умовами якого покупець придбала автомобіль «Rolls-Royce Phantom», 2013 року виготовлення, об'єм двигуна 6749 см3 , колір «Titanium/Silver (двокольоровий)» (а. с. 6-9).

13 травня 2013 року зазначений автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_5.

08.04.2014 автомобіль «Rolls-Royce Phantom», державний номерний знак НОМЕР_3 був зареєстрований за ОСОБА_3 Згідно довідки - рахунку серії НОМЕР_7, виданої ТОВ «Авто-Пауер», автомобіль був проданий за свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_6 (а. с. 20).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що померлий син позивача був бізнесменом, фактично користувався спірним автомобілем до його відчуження на користь ОСОБА_3 Останній був діловим партнером померлого ОСОБА_16 (сина позивача). За своє життя син позивачки багаторазово при оформленні угод купівлі рухомого та нерухомого майна оформляв останнє на довірених йому осіб.

З пояснень представників позивача, мати померлого не була обізнана про такі дії її сина, оскільки останній не доводив до відома матері такі обставини. Позивачу про таке стало відомо лише після смерті її сина.

Представник відповідача ОСОБА_3 в суді пояснив, що зі слів довірителя йому відомо, що відчуження спірного автомобілю відбувалося в присутності позивачки та її померлого сина. Будь-яких заперечень з боку позивачки на той час з приводу продажі вказаного автомобіля не відбувалося, оскільки останній фактично був власністю сина позивача.

Зазначив, що вказаний спір виник лише, у зв'язку з вирішенням питання щодо розподілу спадщини померлого сина позивачки та неприязних стосунків між колишньою невісткою та свекрухою з приводу поділу останнього.

Вказані пояснення узгоджуються з матеріалами справи, в зв'язку з чим колегія суддів кладає їх в основу свого рішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 на законних підставах отримав у право власності спірний автомобіль правильними.

Крім того, приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує, що Регіональний сервісний центр в м. Києві МВС України листом від 29.03.2018 № 31/26-209аз на адвокатський запит вих. № 0027/10011/С від 22.03.2018 повідомило, що згідно даних автоматизованої інформаційної системи МВС, перереєстрація транспортного засобу «Rolls - Royce - Phantom» державний номерний знак НОМЕР_3 була здійснена 08.04.2014 на підставі довідки - рахунку серії НОМЕР_7 від 08.04.2014, що була видана ТОВ «Авто - Пауер». Для отримання інформації стосовно наявності в матеріалах справи заяви ОСОБА_2 необхідно звернутись до зазначеної торгуючої організації (а. с. 166).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відчуження спірного автомобіля було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства.

За наведеного, доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача волевиявлення про передачу прав власності на майно й отримання коштів за продаж автомобіля не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи вищевикладене та спростування матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційній інстанції. В зв'язку з чим дана обставина не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не обґрунтував відмову у витребуванні спірного автомобіля, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду, враховуючи, що при розгляді справи не було встановлено факту незаконного відчуження спірного автомобіля, в зв'язку із чим і відсутні підстави для витребування автомобіля.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки подальшого відчуження спірного автомобіля ОСОБА_3 колегія суддів також вважає такими, що не є підставою для скасування рішення суду, оскільки предметом доказування в даній справі була довідка-рахунок про придбання транспортного засобу ОСОБА_3, неправомірність якої не була доведена в суді.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд необґрунтовано поклав доведення вимог саме на позивача, колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки саме він повинен довести в суді законність своїх позовних вимог.

Отже, під час розгляду справи позивачем не було надано, а судом не встановлено обставин зазначених в позовній заяві, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, в зв'язку із недоведеністю обставин зазначених у позові.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 2 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник відповідача - ОСОБА_5 подав до суду апеляційної інстанції заяву про стягнення із позивача витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, надавши відповідні документи.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Сторона позивача просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу, враховуючи складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Дослідивши матеріали справи, доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про можливість стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко