Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа №461/2923/17

провадження №61-41602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Головне управління Національної поліції у Львівській області,

представник відповідача - Здинянчин Роман Тимофійович,

відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 лиспня 2017 року у складі судді Юрківа О. Р. та постанову апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р.,

Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області), в якому просив визнати частково незаконними та скасувати рішення (протоколи) № 5 від 14 листопада 2011 року та № 2 від 2 березня 2012 року та № 3 засідання житлово-побутової комісії ГУ МВС України у Львівській області від 17 вересня 2014 року, зобов'язати відповідача поставити його на квартирний облік.

Позов мотивовано тим, що позивач є інвалідом 2 групи та потребує покращення житлових умов, проживає разом із сином у квартирі загальною площею 66 кв. м, а відповідно до статті 47 Житлового кодексу України норма жилої площі становить 13,65 кв. м на одну особу. Крім того, син позивача має захворювання - бронхіальну астму, періодично лікується у психіатричному диспансері м. Дрогобича, у нього часті напади, які не дають йому можливості самостійно проживати без догляду інших осіб. Відповідно до медичного висновку № 4 комісії ЛКК син позивача має право на першочергове надання житлового приміщення, але оскільки він не може проживати окремо без стороннього догляду, йому необхідна окрема кімната в квартирі, яку через невелику житлову площу квартири в м. Дрогобичі Львівської області надати йому не має можливості.

Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області за таких підстав не може надати позивачу окреме житло, у зв'язку з чим він звертався з листом до начальника ГУ МВС у Львівській області, де йому було відмовлено у постановці на квартирний облік.

Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки ним не було реалізовано право на отримання житла відповідно до Закону України «Про міліцію».

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не відноситься до переліку осіб, зазначених у статті 34 Ж Української РСРта пункті 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470. Крім того, позивач володіє часткою нерухомого майна у м. Дрогобичі Львівської області, де постійно проживає.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем ГУ МВС України у Львівській області належним чином розглянуті звернення ОСОБА_4, і за відсутності підстав для їх задоволення, протокольними рішеннями житлово-побутової комісії відмовлено у постановці на квартирний облік, що відповідає встановленим судом обставинам та матеріалам справи.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, повно і всебічно з'ясував обставини справи та встановив відсутність підстав для взяття позивача на квартирний облік за місцем роботи до виходу його на пенсію (отримання ліжкомісця в гуртожитку, визнання його таким, що потребує покращення житлових умов). Судом враховано вимоги положення статей 31, 34, 37, 40, 42, 47, 49 ЖК Української РСР, Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення необґрунтовано, з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. Судами не враховано, що при прийнятті оскаржуваних рішень, оформлених протоколами, житлово-побутова комісія безпідставно не взяла до уваги ту обставину, що відповідно до довідки «Берегиня» м. Дрогобич, сім'я позивача відповідно до закону не є у повній мірі забезпечена житлом. Відповідачі підійшли до вирішення житлових питань позивача поверхово, рішення прийняті без дослідження даного питання і перевірки відповідних доказів.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Абзацом 1 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 22 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання врегульовано Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 грудня N 470 (далі - Правила обліку громадян).

За змістом статті 34 ЖК Української РСР та пункту 13 Правил обліку громадян, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.

Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами; які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров'я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров'я УРСР (пункти 1, 3 пункту 13 Правил обліку громадян).

За змістом статті 42 ЖК Української РСР, жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Під час розгляду справи, судами установлено, що в квартирі позивача проживає шість осіб, житлова площа квартири 46,2 кв. м, з розрахунку 6 осіб х 5 кв. м (норма жилої площі на одну особу у м. Дрогобич Львівської області) = 30 кв. м житлової площі, при якій були б підстави для постановки на облік, різниця в сторону збільшення становить 16,2 кв. м.

При цьому, вказаних обставин позивачем не спростовано та на підтвердження наявності у нього статусу особи, що потребує покращення житлових умов, а отже підлягає зарахуванню на квартирний облік, належних і допустимих доказів не надано.

Установивши, що позивач не відноситься до переліку осіб, зазначених у статті 34 Житлового кодексу Української РСР та пункті 13 Правил обліку громадян, володіє часткою нерухомого майна у м. Дрогобичі Львівської області, де постійно проживає, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем ГУ МВС України у Львівській області були належним чином розглянуті звернення ОСОБА_4, і за відсутності підстав для їх задоволення, рішеннями житлово-побутової комісії обґрунтовано відмовлено у постановці на квартирний облік, що відповідає встановленим обставинам та наведеним вище норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги вбачаються необґрунтованими та спростовуються наведеними вище обставинами і наявними в матеріалах справи доказами, яким суди дали належну оцінку.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська