Єдиний унікальний номер судової справи 489/1766/19
Номер провадження 22-ц/784/1919/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

09 грудня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідачів - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалене Ленінським районним судом міста Миколаєва 30 вересня 2019 року, під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщені цього ж суду о 16 год. 53 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Спеціалізованого комунального підприємства «Гуртожиток», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про надання у користування звільненого житлового приміщення,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Спеціалізованого комунального підприємства «Гуртожиток» (далі СКП «Гуртожиток»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про надання у користування звільненого житлового приміщення та покладення обов`язку вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №1866 від 28 листопада 2003 року позивачу ОСОБА_1 видано ордер №66 серія 009115 на сім`ю із двох осіб на право заселення до житлового приміщення житловою площею 19.9 кв.м, яка складається із однієї ізольованої кімнати, що розташована у квартирі АДРЕСА_1 .

19 вересня 2018 року між СКП «Гуртожиток» та ОСОБА_1 укладено договір №435 найму житлового приміщення відповідно до якого наймодавець надав у користування наймачеві та членам його сім`ї, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , вищевказане житлове приміщення.

Позивач зазначає, що житлова площа, яка знаходиться у її користуванні та членів її сім`ї, у вигляді однієї кімнати, складає 12.4 кв.м, що не забезпечує встановлену законодавством норму жилої площі на склад сім`ї з 4 осіб, та вони потребують поліпшення житлових умов.

На початку 2018 року у вищевказаній квартирі звільнилося ізольоване житлове приміщення кімната площею 12.9 кв.м, у зв`язку із наданням її наймачу житла більшою площею.

У зв`язку із звільненням вказаної кімнати в квартирі АДРЕСА_2 , в якій проживає позивач із сім`єю, та потребою в поліпшених житлових умовах, ОСОБА_1 15 лютого 2018 року звернулась до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради із заявою про надання у користування зазначеної кімнати.

Відповіддю №К-1452 Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 лютого 2018 року №К-1452 позивачу було запропоновано подати документи для взяття її на облік осіб, які потребують поліпшених житлових умов.

Після виконання всіх вимог, подання документів про взяття на квартирний облік із відповідними додатками, рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11 січня 2019 року за №9 ОСОБА_1 та членам її сім`ї відмовлено у взяті на квартирний облік.

На наступні звернення позивача до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради їй запропоновано для вирішення вищевказаного питання звернутися до суду.

Посилаючись на викладені обставини та положення ст.54 ЖК УРСР, ОСОБА_1 просила надати їй в користування житлове приміщення кімнату площею 12.9 кв.м., що розташована в квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів видати ордер на житлове приміщення та укласти із позивачем договір найму житлового приміщення.

Представник відповідачів Миколаївської міської ради та Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначала, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта дочці позивача ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 , а дочці позивача ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_4 , та 1/2 квартири АДРЕСА_5 . З огляду на зазначену інформацію позивач та члени її сім`ї забезпечені житловим вище встановленої норми та не є такими, що потребують поліпшення житлових умов.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимог в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що відсутні підстави для покладення обов`язку на відповідачів надати у користування позивачу звільнену житлову кімнату, видати ордер на житлове приміщення та укласти договір найму, оскільки позивач не підтвердила належними доказами, що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Із матеріалів справи убачається, що на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №1866 від 28 листопада 2003 року позивачу ОСОБА_1 видано ордер №66 серія 009115 на сім`ю із двох осіб на право заселення до житлового приміщення житловою площею 19.9 кв.м, яка складається із однієї ізольованої кімнати у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до акту за вих.№10 від 22 березня 2018 року складеного представниками СКП «Гуртожиток» встановлено, що в кімнаті, розташованій у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.12).

19 вересня 2018 року між СКП «Гуртожиток» та ОСОБА_1 укладено договір №435 найму житлового приміщення відповідно до якого наймодавець надав у користування наймачеві та членам його сім`ї, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , вищевказане житлове приміщення (а.с.9).

З пояснень позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що вона та члени її сім`ї на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, з часу отримання кімнати у користування, не перебували та не вживали жодних заходів щодо взяття їх на такий облік.

Згідно довідки №1453 СКП «Гуртожиток» від 26 березня 2019 року в однокімнатній квартирі АДРЕСА_6 проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с.10).

15 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Миколаївської міської ради із заявою, в якій просила покращити житлові умови її родини, шляхом надання у користування звільненої кімнати у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.13).

У відповідь на звернення про надання житла, листом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 лютого 2018 року позивачу повідомлено, що вона не перебуває на квартирному обліку та запропоновано, за наявності підстав, надати відповідні документи для постановки на облік осіб потребуючих поліпшених житлових умов (а.с.14).

У зв`язку із цим, 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради заяву, в якій просила покращити житлові умови її та членів її сім`ї, шляхом взяття на квартирний облік з одночасним закріпленням звільненої кімнати в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Згідно витягу із рішення за №9 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11 січня 2019 року ОСОБА_1 та членам її сім`ї відмовлено у взяті на квартирний облік та наданні в користування кімнати площею 12.9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.21). Вказане рішення позивач не оскаржувала (протилежного не встановлено).

Разом з тим, не погодившись із таким рішенням, позивач, вказуючи на порушення її прав на отримання житлового приміщення у квартирі, посилалася на те, що її сім`я потребує покращення житлових умов, а звільнене житлове приміщення повинно бути надане як ізольоване житлове приміщення, що звільнилося в квартирі. Отже, предметом спору є житлове приміщення, яке звільнилося у квартирі й стосовно якого порушується питання про його надання в порядку ст.54 ЖК УРСР, оскільки позивач є наймачем іншої кімнати у цій же квартирі.

При цьому до спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічне право на житло закріплене і у ст.1 ЖК УPCP.

Згідно із ст.31 ЖК УРСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 1 ч.1 ст.34 ЖК УPCP передбачено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української PCP і Українською республіканською радою професійних спілок.

Відповідно до ст.47 ЖК УPCP передбачено, що норма жилої площі в Українській PCP встановлюється в розмірі 13.65 кв.м на одну особу.

Згідно із ч.1 ст.48 ЖК УPCP жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів Української PCP і Федерацією професійних спілок Української PCP. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Відповідно до п.53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 11 грудня 1984 року №470 (далі Правила) жиле приміщення надається громадянам у межах 13.65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Згідно із п.61 Правил жилі приміщення, що звільняються, заселяються в порядку, встановленому цими Правилами, виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів, підприємствами, установами, організаціями, у віданні яких перебуває жилий будинок, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу PCP, а також випадків, передбачених пунктами 62 і 63 цих Правил.

У п.52 Правил зазначено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого абзацом шостим пункту 67 цих Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року № 470.

Відповідно до ст.54 ЖК УPCP передбачено, що якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої ст.47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Правила, передбачені частинами першою і другою цієї статті, застосовуються незалежно від належності жилого будинку. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цією статтею, спір може бути вирішено в судовому порядку. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Зазначеній ст.54 ЖК УРСР кореспондує п.67 вищевказаних Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта дочка позивача ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2014 року (а.с.77).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта дочка позивача ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі акту приймання передачі нерухомого майна від 03 липня 2018 року та договору про порядок викупу паю від 29 липня 2016 року (а.с.78).

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на час звільнення житлового приміщення у квартирі позивач та члени його сім`ї були забезпечені нормою жилої площі вище встановленої законодавством, оскільки діти позивача мають у власності нерухоме майно. При цьому лише факт реєстрації родини позивача за адресою звільненого житлового приміщення, не є достатньою підставою вважати позивача та її родину такими, що потребують поліпшення житлових умов.

За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову та надання позивачу права користування вільною кімнатою, площею 12.9 кв.м, у двокімнатній квартирі.

Посилання суду першої інстанції на самовільне переобладнання позивачем наданого їй в користування житлового приміщення не знайшло свого підтвердження під час перегляду справу в суді апеляційної інстанції, але такі висновки не вплинули на правильність висновків суду щодо вирішення спору по суті та не є підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів у справі.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.І. Галущенко

Повний текст судового рішення

складено 12 грудня 2019 року