КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2851/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Вербова І.М.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, постановлене суддею Шум Л.М. 01 жовтня 2018 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року, постановлене суддею Шум Л.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі його правонаступника ОСОБА_1 , треті особи: Двадцята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним,

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 в особі його правонаступника ОСОБА_1 , треті особи: Двадцята київська державна нотаріальна контора, ГУЮ у м. Києві, про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування позовних вимог вказувала, що 13.12.1994 її чоловік ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, яке буде належати йому на момент смерті, заповів сину, ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 та грошовий вклад.

Вказувала, що волевиявлення її чоловіка під час складання ним заповіту не було вільним, оскільки останній зловживав алкогольними напоями, крім того у нього було органічне ураження головного мозку, у 1993 ОСОБА_5 було встановлено інвалідність ІІ групи. В день складання та підписання спірного заповіту, ОСОБА_5 був у стані алкогольного сп?яніння, що підтверджується Висновком дослідження від 07.05.2014 № 7/дд, який складений Науково - дослідним експертно - криміналістичним Центром при ГУ МВС України.

За наведених обставин, просила суд визнати заповіт, складений її чоловіком, недійсним, оскільки він порушує її права на спадкування.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , залучено ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано заповіт від 13 грудня 1994 року, вчинений від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 13.12.1994 державним нотаріусом Дванадцятої КДНК Щадко О.І. за реєстровим номером 6с-5315, недійсним.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року вирішено питання щодо стягнення судових витрат за проведення експертизи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, які суд вважав встановленими.

Вказує, що всупереч нормам процесуального права, суд розглянув справу буз її участі та без участі її представника, яка подала клопотання про відкладення розгляду справи.

Зазначає, що суд не закрив підготовче засідання по справі, а протокольно закінчив підготовче засідання, без видалення до нарадчої кімнати, чим грубо порушив норми ст.ст. 197, 200, 258-259 ЦПК України.

Крім того, вказує, що суд порушив вимоги ухвали Апеляційного суду м. Києва від 7.12.2017 та не розглянув її клопотання про призначення по справі повторної судової експертизи, що призвело до помилкових висновків щодо предмета спору.

Місцевий суд поклав в основу рішення експертний висновок від 5.12.2016, який проведений установою, що не мала права її проводити. Сама експертиза була проведена на підставі неналежних та недопустимих доказів, які у встановленому законом порядку не були витребувані і до матеріалів справи на момент призначення експертизи не долучались.

Суд не звернув увагу на протиріччя між показами свідків, а також між показами свідків та письмовими доказами.

Суд безпідставно стягнув судові витрати з відповідача за проведення посмертної судово - психіатричної експертизи.

Звертає увагу суду на те, що судне повідомив її про розгляд заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

Вказує, що кошти за проведення експертизи повинні були сплачуватися через банківську установу або готівкою під фіскальний чек. Квитанція до приходного касового ордеру не може вважатися підтвердженням оплати проведення експертизи, оскільки всі надходження готівки повинні проходити виключно через РРО.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню , а рішення суду першої інстанції скасуванню, оскільки суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення заповіту від 13.12.1994 спадкодавець ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому спірний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі статті 225 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується із висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 з 21.06.1958 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (Том І а.с. 4).

За життя ОСОБА_5 був власником квартири АДРЕСА_1 , в якій був зареєстрований та проживав з 1968 разом із дружиною ОСОБА_2 , яка у вказаній квартирі була зареєстрована з 1999 року (Том І а.с. 15, 198).

Спадкодавець ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_3 з 05.10.1985 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (Том І а.с.112).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (Том І а.с. 110).

Судом установлено, що 13.12.1994 ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щадко О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 6с-5315, відповідно до якого, ОСОБА_5 заповів все своє рухоме та нерухоме майно своєму сину ОСОБА_3 (Том І а.с. 3).

Згідно зі статтею 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, зокрема, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов?язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів наявних у справі.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Судом встановлено, що по справі було проведено декілька експертиз.

Відповідно до висновку експертного дослідження № 7/тддвід 07.05.2014 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, на особу, яка виконувала рукописний текст « ОСОБА_5 » та підпис в графі «підпис» на заповіті від 13.12.1994 року, зареєстрований в реєстрі № 65315 державним нотаріусом Щадко О.І. Дванадцятої Київської нотаріальної контори , впливали збиваючі фактори природного характеру , до яких можна віднести внутрішній стан виконавця, ймовірніш, хворобливий стан або стан сп`яніння.

Колегія суддів вважає, що зазначений висновок експертного дослідження не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки для встановлення обставини, чи могла особа в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, повинна бути проведена судово-психіатрична, а не почеркознавча експертиза. Крім того, висновок експертів є нечітким , експерти зазначають, що збиваючі фактори, на які вони вказують є ймовірними, а не точними.

Ймовірність висновку не дає можливості посилатися на нього як на достовірний доказ.

Судом встановлено, що по цивільній справі за № 2/759/5981/13 на підставі ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 24.12.2013 року було проведено судово-психіатричну експертизу, відповідно до Акту судово-психіатричного експерта № 264 від 28.03.2014 року ОСОБА_5 за станом свого здоров`я , під час підписання заповіту , усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.( том 1 а.с.142-148).

Як убачається із висновку судово - психіатричної експертизи № 203ц від 05.12.2016, проведеної Комунальним закладом Київської обласної ради Обласне психіатрично - наркологічне медичне об?єднання», ОСОБА_5 на момент складання заповіту 13 грудня 1994 року страждав на органічні розлади особистості змішаного (посттравматичного, інтоксикаційного, атеросклеротичного ґенезу) та на синдром активної залежності від алкоголю із ознаками стану відміни, і тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним (Том ІІ а.с. 207-223).

Із вказаного Висновку, безпосередньо в 09 год. 30 хв. 13 грудня 1994 року ОСОБА_5 знаходився в стані алкогольного сп`яніння після похмілля, або у стані алкогольного абстинентного синдрому, оскільки вживав до цього алкоголь як мінімум на протязі п?яти днів, до того ж в експертному дослідженні підпису підекспертного станом на 13 грудня 1994 року виявлені ознаки хвороби або сп`яніння. І той і інший стан є тимчасово хворобливим станом, який, особливо на фоні вищезазначених розладів особистості, мав суттєвий вплив на здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (Том ІІ а.с. 223).

Крім того, судовими експертами було встановлено, що у ОСОБА_5 , станом на 13.12.1994, мали місце психічні розлади поведінки, пов?язані із вживанням психоактивних речовин - синдром активної залежності від алкоголю середньої (другої) стадії із постійним вживанням алкоголю (ознаки синдрому залежності від алкоголю).

Оскільки висновок судово - психіатричної експертизи № 203ц від 05.12.2016 базується на висновку почеркознавчої експертизи, яку суд визнав неналежним доказом по справі, та на показах свідків, то колегія суддів не бере до уваги зазначений висновок, який зроблений експертами Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично - наркологічне медичне об?єднання».

Як убачається із Висновку судово - психіатричного експерта №95 від 30.07.2019, проведеного ДУ «Центр психічного здоров?я і моніторингу алкоголю та наркотиків МОЗ України», ОСОБА_5 на момент складання заповіту 13.12.1994 страждав органічним розладом особистості змішаного (посттравматичного, інтоксикаційного, судинного ґенезу) з синдромом активної залежності від алкоголю (за МКХ-10 F07+F10.24).

Із наведеного вище Висновку убачається, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту 13.12.1994 не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними (Том ІV а.с. 12-31).

Оскільки висновки експертів, які були долучені до матеріалів справи, суперечили один одному, колегія суддів Київського апеляційного суду призначила повторну судово-психіатричну експертизу.

Згідно із Висновком Київського міського центру судово - психіатричної експертизи від 15.07.2019, під час складання та підписання заповіту 13.12.1994, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виявляв ознаки: Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом на тлі зловживання алкоголем (згідно з МКХ-10: 06.6) і за своїм психічним станом в період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (Том Vа.с. 227).

Як убачається із обґрунтування експертів щодо психічного стану підекспертного ОСОБА_5 , в наданих об`єктах експертизи відсутні будь - які відомості про те, що ОСОБА_5 , 1931 р.н., житель АДРЕСА_1 , впродовж всього свого життя звертався за медичною допомогою до лікарів - психіатрів та лікарів - наркологів, в тому числі відсутні відомості про те, що підекспертний впродовж всього свого життя перебував би на стаціонарному обстеженні чи лікуванні у вищезазначених медичних закладах. Відомо, що на обліку у лікаря психіатра за місцем реєстрації в Київському міському ПНД №4 не перебував, як і не перебував під наркологічним диспансерним наглядом в Київській міській наркологічній клінічній лікарні «Соціотерапія».

З наданої медичної документації відомо, що з кінця 1980-х років ОСОБА_5 спостерігався лікарями різних спеціальностей з приводу загально - соматичних захворювань, в тому числі відомо, що в 1993 році при оглядах лікарями МСЕК та невропатологом, окрім інших, надавав скарги церебрастенічного характеру на періодичний головний біль, запаморочення, мельтишіння перед очима, загальну слабкість, зниження пам`яті, скутість рухів, насильницький тремор кінцівок, об`єктивно фіксувались ознаки артеріальної гіпертензії. За результатами огляду, окрім інших, підекспертному встановлювались такі діагнози як: «Церебральний атеросклероз ІІст., хронічне порушення мозкового кровообігу ІІ ст. з дрібновогнищевою мікросимптоматикою. Помірний астенічний синдром. Початкові явища Паркінсонізму». Рішенням МСЕК визнавався інвалідом II групи безстроково, причина інвалідності: «загальне захворювання». В цілому аналізуючи досить численні записи лікарів різних спеціальностей за період - кінець 1990-х років- початок 2000-х років - будь - яких психічних порушень у ОСОБА_5 не описували, в тому числі не описували грубих порушень пам`яті, уваги, інтелекту, мислення, критики, будь - яких неадекватних висловлювань чи вчинків, в тому числі не описували та не посилались на те, що ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями.

Колегія суддів вважає, що даний висновок експертів є таким, що зроблений на підставі об`єктивних даних, а саме : медичної документації за період життя ОСОБА_5 з 90 років по час смерті.

Окрім того, судом встановлено, що спадкодавець працював на заводі, спілкувався з великою кількістю людей на роботі, у побуті, перебував періодично в медичних закладах, звертався до банків, де робив вклади, які як і згідно заповіту, що оспорюється, вчиняв на користь свого сина, і при цьому даних про те, що у оточуючих виникали сумніви в його психічному стані , суду не надано.

Свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 а також позивач по справі ОСОБА_2 в цілому повідомляють, що на їх думку ОСОБА_5 при житті, в тому числі на період грудня 1994 року систематично зловживав спиртними напоями, в стані алкогольнрго сп`яніння проявляв агресію до рідних, описують у підекспертного зміни особистості по, алкогольному типу. В той же час свідки: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , правонаступник відповідача ОСОБА_1 повідомляють, що ОСОБА_5 алкоголем не зловживав, був неконфліктним, в побуті поводив себе звичайно, сам особисто в грудні 1994 року виявив бажання скласти та підписав заповіт на свого сина ОСОБА_3 , про заповіт знали всі члени родини, не змінював заповіт до самої своєї смерті (березень 2013 року).

Таким чином, дослідивши вказані висновки судових експертиз, покази свідків, наявну у справі медичну документацію, зокрема, амбулаторну карточку ОСОБА_5 , та оцінивши належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_5 на момент укладення спірного правочину - 13 грудня 1994 року, виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастинічним синдромом на тлі зловживання алкоголем та за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог, то скасуванню підлягає і додаткове рішення суду першої інстанції від 19 жовтня 2018 року про стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2018 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в особі його правонаступника ОСОБА_1 , треті особи: Двадцята київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 6 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: