Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 753/5594/15-ц

провадження № 61-12356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В.М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Петрова Є. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

по зустрічному позову:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . звернулись до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що відповідачі належним чином не виконують умови договору про організацію робіт від 6 березня 2015 року та договору поруки від 6 березня 2015 року, у зв`язку із чим за ними утворилась заборгованість щодо сплати на користь позивачів грошових коштів у розмірі 72 000 грн., які позивачі просили суд стягнути на свою користь.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та виділення часток нерухомого майна в натурі.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що сторони не виконують укладений між ними договір про порядок користування спільною власністю - виробничим комплексом (літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3 863,5 кв.м. Указане майно належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 6 березня 2015 року.

Посилаючись на те, що ним було проведено реконструкцію частини указаного приміщення, яка передана у його користування, а між сторонами немає згоди щодо поділу спільного приміщення, позивач за зустрічним позовом просив суд припинити право спільної часткової власності сторін та визнати за кожним із них його частку у відповідному майні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 8 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та виділення часток нерухомого майна в натурі задоволено. Припинено спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на нежитлове приміщення - виробничий комплекс (літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Виділено в натурі частку ОСОБА_3 - приміщення І-го поверху виробничого комплексу (літ. А) загальною площею 1 047 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та дорівнює 1/3 частині виробничого комплексу (літ. А), з відокремленням цієї частини комплексу в окреме приміщення із закріпленням за ним адреси: АДРЕСА_1 група приміщень 1. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на самостійний відокремлений об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок в літ. А, загальною площею 1 047 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 група приміщень 1. Виділено в натурі частку ОСОБА_1 - приміщення ІІ-го поверху виробничого комплексу (літ. А) загальною площею 1 091 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та дорівнює 1/3 частині виробничого комплексу (літ. А), з відокремленням цієї частини комплексу в окреме приміщення із закріпленням за ним адреси: АДРЕСА_1 група приміщень 2. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на самостійний відокремлений об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок в літ. А, загальною площею 1 091 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 група приміщень 2. Виділено в натурі частку ОСОБА_2 - приміщення ІІІ-го поверху та антресоль виробничого комплексу (літ. А) загальною площею 1 725,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та дорівнює 1/3 частині виробничого комплексу (літ. А), з відокремленням цієї частини комплексу в окреме приміщення із закріпленням за ним адреси: АДРЕСА_1 група приміщень 3. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на самостійний відокремлений об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок в літ. А, загальною площею 1 725,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 приміщень 3.

Рішення районного суду при відмові у задоволенні первісного позову і задоволенні зустрічного позову мотивоване тим, що у зв`язку з невиконанням позивачами п. 2 договору про організацію робіт від 6 березня 2015 року, у ОСОБА_3 не виникло жодних зобов`язань за цим договором. В той же час, кожний із співвласників за власні кошти провів реконструкцію нежитлових приміщень, які розподілені між ними та отриманні у користування на підставі договору про порядок користування спільною частковою власністю від 6 березня 2015 року, а тому виділення часток в натурі є технічно можливим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволена, рішення Дарницького районного суду Київської області від 8 травня 2015 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову та ухвалене в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та виділення часток нерухомого майна в натурі відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення районного суду в частині відмови у задоволенні первісного позову не оскаржувалося.

В той же час, районний суд не звернув уваги на те, що у п. 1.2 договору-продажу вказано, що відчужуване за цим договором майно належить на праві власності громадянину Ірландії ОСОБА_6 . Оскільки суд першої інстанції вирішив спір щодо майна, право власності на яке має ОСОБА_6 , то зустрічний позов задоволенню не підлягав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Мацкевича Д. А. на рішення апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року, у якій заявник просить скасувати рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 травня 2015 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Мацкевича Д. А. на рішення апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року і витребувано цивільну справу № 753/5594/15-ц з Дарницького районного суду міста Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу № 753/5594/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 1 липня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та виділення часток нерухомого майна в натурі призначено до розгляду в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Судом апеляційної інстанції проігноровані правові наслідки, що після укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна право власності перейшло до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Тобто, судом апеляційної інстанції не правильно встановлено, хто є власником спірного нежитлового приміщення.

Судом апеляційної інстанції неправильно застосовані наслідки частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд розглянув справу за відсутності оригіналів матеріалів справи в складі суддів, які підлягали відводу.

Відзив позивача на касаційну скаргу

В запереченнях представник ОСОБА_6 - адвокат Савицький В. М. вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, доводи касаційної скарги не відповідають фактичним обставинам, апеляційною інстанцією рішення постановлене з додержанням норм процесуального і матеріального права, просить залишити його без змін. ОСОБА_6 є єдиним власником виробничого комплексу, ніколи з часу встановлення цього права власності це право не відчужував і не передавав іншим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

6 березня 2015 року між ПАТ «Фінанс Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого останні за 6 504 000 грн придбали у власність у рівних частках по 1/3 кожному виробничого комплексу (літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 3 863,5 кв.м.

Зазначений договір укладений ПАТ «Фінанс Банк», як іпотекодержателем цього майна, яке передано іпотекодавцем ТОВ «РКК» і відчужуване за цим договором майно належить на праві власності громадянину Ірландії ОСОБА_6 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2008 року.(том №1, а.с.2-4).

6 березня 2015 року між сторонами було укладено договір про порядок користування спільною частковою власністю, відповідно до якого у користування ОСОБА_3 передано перший поверх нежитлового приміщення; у користування ОСОБА_1 передано другий поверх нежитлового приміщення; у користування ОСОБА_2 передано третій поверх нежитлового приміщення. (том №1, а.с.6).

Цього ж дня між сторонами було укладено договір про організацію робіт, відповідно до якого позивачі доручили, а відповідач зобов`язався, впродовж 10 днів з моменту підписання цього договору, розпочати реконструкцію головного входу до нежитлового приміщення, укласти договір з охоронною компанією, організувати проведення робіт з встановлення телекомунікаційного обладнання.

Відповідно до п. 2 договору про організацію робіт від 6 березня 2015 року для виконання зобов`язання, передбаченого в п. 1 цього договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали, а ОСОБА_3 прийняв 50 000 грн. (том №1, а.с.8).

6 березня 2015 року між сторонами було укладено договір поруки, відповідно до якого, ОСОБА_4 поручився за належне виконання ОСОБА_3 будь-яких зобов`язань за договором про організацію робіт від 6 березня 2015 року. (том №1, а.с.7).

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2008 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна», Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та визнано за ОСОБА_6 право власності на виробничий корпус (літ.А) загальної площею 3863,5 кв.м. розташованого в АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт нерухомості, будівлю допоміжних складських приміщень (літ. Б) загальною площею 1 005,6 кв.м та будівлю складу готової продукції (літ. Н) загальною площею 59,1 кв.м, розташованого в АДРЕСА_1 , як окремі об`єкти нерухомості. Зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» провести реєстрацію цього майна (а.с. 5,6 т. 2).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та ґрунтовного висновку про те, що приміщення виробничого корпусу (літера А), загальною площею 3863,5 кв.м, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_6 на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2008 року, яке набуло законної сили, та на підставі якого К П «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» провело державну реєстрацію 18 жовтня 2010 року, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав.

Доводи касаційної скарги, що апеляційним судом не враховано, що після укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна право власності перейшло до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не спростовують законність рішення апеляційного суду.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником спірної будівлі відповідно до рішення суду, яке не скасовано, тому вирішення судом першої інстанції спору щодо цього майна, без залучення всіх співвласників, є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправомірно розглянув справу без оригіналу самої цивільної справи не заслуговують на увагу, оскільки матеріали цивільної справи вилучені 7 серпня 2015 року працівниками правоохоронних органів на підставі ухвали Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 6 серпня 2015 року та визнані речовими доказами в кримінальному провадженні, а тому відповідно вимог статей 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої і апеляційної інстанцій), суд розглянув справу на підставі копій документів, а заявник у якого знаходяться оригінали документів будь-яких спростувань достовірності досліджених судом письмових доказів, не надав.

Викладені в касаційній скарзі доводи відводу складу апеляційного суду, не передбачені статтями 20, 21 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої і апеляційної інстанцій), а свідчать лише про незгоду з самим рішенням апеляційної інстанції.

Із урахуванням встановлених у справі обставин, яким надано належну оцінку апеляційним судом, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого і справедливого за обставин цієї справи висновку.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Мацкевича Дениса Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. О. Лесько

А. А. Калараш

Є. В. Петров

С. П. Штелик