Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 523/19214/13-ц

провадження № 61-32169св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, Приватне підприємство «Прогрес-Риелтор», Виконавчий комітет Одеської міської ради,

третя особа - Перша Одеська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 07 червня 2016 року в складі судді Пепеляшкова О. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2013 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, Приватного підприємства «Прогрес-Риелтор» (далі - ПП «Прогрес-Риелтор»), Виконавчого комітету Одеської міської ради, про визнання договору удаваним, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, визнання недійсним договору.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1, яку у 2004 році з метою поліпшення житлових умов шляхом інвестування в житло продано з дозволу органу опіки та піклування. Оскільки позивач без дозволу органу опіки і піклування не могла продати цю квартиру, тому ОСОБА_6 за проханням ОСОБА_4 для отримання вказаного дозволу погодився оформити на ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину належної йому квартири АДРЕСА_2 (за умови, що він буде зазначений у договорі інвестування в якості співінвестора), що і було зроблено. Виручені від продажу квартири АДРЕСА_1 кошти були перераховані ПП «Прогрес-Риелтор» на підставі договору про інвестування від 21 вересня 2004 року з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_3 після завершення будівництва будинку. У 2009 році завершено будівництво вказаного будинку та 25 червня 2009 року видано свідоцтво про право власності, яким засвідчено, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках. Фактично спірна квартира, яка була предметом інвестування, належить позивачам, де вони і проживають.

На підставі викладеного ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, просила: визнати удаваним договір про інвестування від 21 вересня 2004 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_6 з одного боку та ПП «Прогрес-Риелтор» з іншого боку в частині визначення інвестором ОСОБА_6; визнати укладеним 21 вересня 2004 року договір про інвестування між ОСОБА_5, від імені якого діяла мати ОСОБА_4, та ПП «Прогрес-Риелтор» на правах співінвестора; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2009 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на квартиру АДРЕСА_3 в частині передання квартири у власність ОСОБА_6; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа - Перша одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування удаваним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що його знайома ОСОБА_4 у 2004 році вирішила продати належну їй та неповнолітньому сину квартиру АДРЕСА_1. Оскільки для продажу квартири була потрібна згода органу опіки та піклування, то він погодився на пропозицію продати ОСОБА_4 1/2 частку власної квартири АДРЕСА_2 на ім'я неповнолітнього ОСОБА_5 Продаж було здійснено за 12 000 дол. США, однак під впливом помилки з боку ОСОБА_6 (жодних підстав дарувати своє житло він не мав) було укладено договір дарування. Отримані від продажу квартири кошти ОСОБА_6 вклав у будівництво квартири АДРЕСА_3 за договором інвестування від 21 вересня 2004 року.

На підставі викладеного ОСОБА_6 просив визнати удаваним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07 червня 2016 року в задоволенні позовів ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, та ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дозвіл ОСОБА_4 на вчинення правочину щодо відчуження 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за умови одночасного придбання 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 наданий цілком правомірно з додержанням визначеної процедури. При цьому місцевий суд дійшов висновку, що житлові права малолітньої особи не будуть порушені, дитина не була позбавлена житла, навіть тимчасово.

Щодо вимог ОСОБА_6 за зустрічною позовною заявою, то виходячи з положень статті 235 ЦК України (відповідно до якої за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини), враховуючи, що жодного належного доказу про те, що сторони дійсно мали такий намір, позивачем за зустрічним позовом не надано, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність таких вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що заявлені позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами, тому місцевий суд правильно відмовив у їх задоволенні. Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що продаж належної ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 вчинено за 24 000 дол. США. Вказана сума на наступний робочий день після продажу квартири була сплачена як інвестиційний внесок за квартиру АДРЕСА_3. Після закінчення будівництва житла та отримання правовстановлюючих документів у квартирі АДРЕСА_3 постійно проживають позивачі за первісним позовом, у власності ОСОБА_6 є інше житло, в якому він мешкає. Оскільки орган опіки та піклування не міг надати дозвіл на продаж наявної у позивачів квартири з метою інвестування коштів у нове житло, то між сторонами було укладено спірні правочини, які повинні бути визнані недійсними.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

30 липня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, належала у рівних частках квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 червня 2003 року.

21 вересня 2004 року ОСОБА_4 звернулась до голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про надання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору купівлі-продажу частини квартири, яка належить малолітньому ОСОБА_5

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 вересня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_4 на вчинення правочину щодо відчуження 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за умови одночасного придбання 1/2 частки квартири АДРЕСА_2.

09 жовтня 2004 року ОСОБА_4, яка діяла у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_1 за 35 011 грн.

У той же день (09 жовтня 2004 року) ОСОБА_8 подарував за нотаріально посвідченим договором малолітньому ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

21 вересня 2004 року між ПП «Прогрес-Риелтор» з одного боку та ОСОБА_4, ОСОБА_6 з іншого боку укладено договір про інвестування, за умовами якого інвестори вклали 143 779 грн у будівництво об'єкту нерухомості - житлового будинку на АДРЕСА_3 з метою отримання права на житло - квартиру за будівельним № 105.

25 червня 2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 в рівних частках кожному на підставі про інвестування від 21 вересня 2008 року.

Частиною першою статті 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що дозвіл, наданий ОСОБА_4 на вчинення правочину щодо відчуження 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за умови одночасного придбання 1/2 частки квартири АДРЕСА_2, цілком правомірно з додержанням визначеної процедури. При цьому суди дійшли обґрунтованого висновку, що житлові права малолітньої особи порушені не були, дитина житла позбавлена не була, навіть тимчасово. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявності відповідного дозволу органу опіки та піклування на відчуження 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за умови придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_3, позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Позивачем за первісним позовом не доведено спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що кошти від продажу належної ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 були сплачені як інвестиційний внесок за квартиру АДРЕСА_3, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що орган опіки та піклування не надав би дозвіл на продаж наявної у позивачів квартири з метою інвестування коштів у нове житло, тому між сторонами було укладено спірні правочини, які повинні бути визнані недійсними, оскільки у матеріалах справи відсутні докази звернення до вказаного органу з такими вимогами та, відповідно, відмови у задоволенні такого звернення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення первісних позовних вимог - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє представник ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року в частині в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6, Приватного підприємства «Прогрес-Риелтор», Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору удаваним, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, визнання недійсним договору, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В.В. Пророк