КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи 756/4919/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/11185/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепа О.В.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого 11 червня 2019 року в приміщенні суду в складі судді Шевчука А.В.,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 в якому просила стягнути з відповідача на її користь, суму інфляційних втрат від простроченої суми боргу у розмірі 610771 грн 48 к та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору на суму 3107 грн 71 к.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-1542/12 від 20 вересня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 690219 грн 53 к та 3936 грн 80 к судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишено без змін.

Проте відповідач добровільно рішення суду не виконав, у зв`язку з чим позивач звернулась із виконавчим листом до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві.

18 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №40771588 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва № 2-1542/12 від 13 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 694 156 грн 33 к.

7 вересня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва № 2-1542/12 від 13 серпня 2013 року закінчено у зв`язку із виконанням вимоги виконавчого документу у повному обсязі.

А тому, оскільки позивач своєчасно не виконав рішення суду позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на її користь інфляційні втрати з суми боргу 694156 грн 33 к, за період з 20 грудня 2012 року по 7 вересня 2016 року, що складають 610771 грн 48 к.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати від простроченої суми боргу за період з 11 квітня 2014 року по 7 вересня 2016 року у розмірі 420 432 грн 58 к.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення від 11 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

В скарзі посилався на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норми матеріального права, не прийняв до уваги правову природу нарахувань передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та подану відповідачем заяву про необхідність застосування строків позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №2/2605/266/12, 2-1542/12 від 20 вересня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 690 219 грн 53 к та 3 936 грн 80 к судових витрат (а.с. 6-8).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року залишено без змін (а.с. 9-10).

Державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєвим С.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №40771588 від 18 листопада 2013 року з примусового виконання виконавчого листа виданого Оболонським районним судом м. Києва №2-1542/12 від 13 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 694 156 грн 33 к. (а.с. 11).

7 вересня 2016 року старшим державним виконавцем Оболонського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Чорним В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого Оболонським районним судом м. Києва № 2-1542/12 від 13 серпня 2013 року у зв`язку з виконанням вимоги виконавчого документу у повному обсязі (а.с. 12).

З наданого позивачем розрахунку вбачається інфляційне збільшення суми боргу за період з 20 грудня 2012 року - 7 вересня 2016 року становить 610 771 грн 48 к.(а.с. 13).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визначення періоду стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобов`язань, суд першої інстанції вважав, що рішення суду виконано відповідачем 7 вересня 2016 року, за таких обставин, на думку суду, з огляду на час звернення до суду з позовом, інфляційні втрати можуть бути стягнуті лише в межах строку позовної давності, тобто з 11 квітня 2014 року.

Проте апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження14-254цс19), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Як з наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення №16214045 від 23 серпня 2016 року ОСОБА_4 проведено оплату боргу згідно ВП №40771588 (а.с.38).

При цьому у суді апеляційної інстанції представник позивача не заперечувала вказаних обставин.

А відтак висновок суду про те, що рішення суду було виконано відповідачем 7 вересня 2016 року є необґрунтованим.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 23 серпня 2016 року (дата проведення платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 23 серпня 2016 року.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 23 серпня 2016 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за м договором припинилося.

В свою чергу, апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що зважаючина час звернення позивача до суду зданим позовом, інфляційні втрати можуть бути стягнуті лише в межах строку позовної давності, тобто з 11 квітня 2014 року.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині визначення періоду стягнення індексу інфляції необхідно змінити, зазначивши при цьому період стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 11 квітня 2014 року по 23 серпня 2016 року.

Апеляційним судом, розрахунок проводився, виходячи з вищенаведених сум за допомогою відповідної програми в «Інформаційно-правовій системі «Ліга Закон».

Розмір інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання складає 866 днів, розрахунок здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (103,30 : 100) x (103,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,80 : 100) x (102,90 : 100) x (102,40 : 100) x (101,90 : 100) x (103,00 : 100) x (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x (102,30 : 100) x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x = 1.81577938

Інфляційне збільшення:

694 156,33 x 1.81577938 - 694 156,33 = 566 278 грн 42 к.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати від простроченої суми боргу за період з 11 квітня 2014 року по 23 серпня 2016 року у розмірі 566 278 грн 42 к.

В свою чергу оскаржуваним рішенням стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати від простроченої суми боргу за період з 11 квітня 2014 року по 7 вересня 2016 року у розмірі 420 432 грн 58 к.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що позивач не скористався свої правом для звернення до суду із апеляційною скаргою, а відповідач не ставить питання щодо правильності визначення суми боргу, то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості рішення суду в цій частині змінити, оскільки зміна рішення в сторону збільшення стягнутої суми є виходом за межі апеляційної скарги.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, в частині визначення періоду стягнення індексу інфляції - змінити.

Зазначити період стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 11 квітня 2014 року по 23 серпня 2016 року..

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя:

Судді: