Ухвала

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 431/5398/18

провадження № 61-16136ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., розглянувши касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 травня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на майно - грошові кошти у вигляді пенсії та соціальних (регресних) виплат, які були нараховані, але невиплачені померлому спадкодавцю за життя Пенсійним фондом України та Фондом соціального страхування України. Його батько ОСОБА_3 помер у ІНФОРМАЦІЯ_2, тому спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_2 не існує. Вказував, що він, до моменту смерті свого дідуся, проживав з ним разом однією сім`єю. 01 червня 2018 року нотаріусом Старобільського нотаріального округу відкрита спадкова справа за № 101 та визначено, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , інші спадкоємці за законом чи за заповітом на час звернення відсутні. Згідно з листом № 2450/03-3 від 13 червня 2018 року на запит нотаріуса від 04 червня 2018 року № 298/02-14 відповідач повідомив, що заборгованість по страховим виплатам за ОСОБА_2 відсутня. Позивач вважає, що така відповідь відповідача не ґрунтується на вимогах закону.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив: визнати за ним, як спадкоємцем за законом, право власності на гроші у виді недоотриманої суми виплат у розмірі 62 585,64 грн, які входять до складу спадщини у виді страхових виплат, на одержання яких мав право його померлий дід ОСОБА_2 за своє життя і які підлягають коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги, в порядку встановленому

статтею 34 Закону України «Про оплату праці»; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області суму

62 585,64 грн, з урахуванням коригуючого коефіцієнту, як недоотриману суму страхової виплати за життя ОСОБА_1 , починаючи з липня 2014 року по лютий 2018 року.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 15 травня

2019 року позов задоволено частково. В изнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право власності на гроші у виді недоотриманої суми виплат за період з 01 грудня 2014 року до 07 лютого 2018 року у розмірі

62 585,64 грн, які входять до складу спадщини у виді страхових виплат, на одержання яких мав право його померлий дід ОСОБА_2 за своє життя. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Постановою Луганського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 травня 2019 рокузалишено без змін.

У серпні 2019 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області подано касаційну скаргу, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 травня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову у цій справі становить 62 585,64 грн, отже станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(1 921*100=192 100).

Зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

При цьому касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом також враховано, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі Azyukovska v. Ukraine (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.

З урахуванням наведеного, оскільки Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 травня

2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк