Єдиний унікальний номер 219/6579/18 Номер провадження 22-ц/804/2279/19
П О СТ А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Будулуци М.С.

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Машинобудівний завод» «Вістек»

представник відповідача Голуб Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод» «Вістек» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) № 44 від 24 травня 2018 року про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди (справа № 219/6579/18 суддя Харченко О.П., рішення ухвалено в м. Бахмут Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який уточнив, та позовні вимоги обґрунтував наступним.

На підприємстві позивач працював з 14 жовтня 2005 року.

09 квітня 2011 року при виконанні трудових обов`язків на виробництві з ним трапився нещасний випадок. Внаслідок виробничої травми він втратив п`ясть правої руки. Висновком МСЕК йому встановлено 50% втрати професійної працездатності та його визнано інвалідом третьої групи. Оскільки після травми позивач не зміг виконувати трудові обов`язки за професією, він за згодою був переведений в службу безпеки підприємства на посаду контролера на контрольно-пропускному пункті (скорочено - КПП).

24 травня 2018 року наказом генерального директора Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод» «Вістек» № 44 його звільнено з посади контролера КПП за ст. 40 п. 1 ч. І КЗпП України «у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі, скорочення штату працівників».

22 березня 2018 року на підставі наказів № 101 від 16 березня 2018 року «Про внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Вістек»» та № 104 від 19 березня 2018 року «Про попередження працівників про звільнення в зв`язку зі скороченням штату підприємства», він був письмово попереджений про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням та йому було вручено перелік вакантних штатних одиниць на підприємстві станом на 22 березня 2018 року.

Підставою для змін в організації виробництва та видання вказаних наказів послугувало те, що роботодавець провів реорганізацію виробництва, перейменувавши назву структурного підрозділу підприємства зі «служби безпеки підприємства», в якому позивач працював, на «службу матеріальної безпеки». При цьому, скоротивши всіх працівників (на чолі з начальником) служби безпеки підприємства, їх знову прийняли до новоутвореного структурного підрозділу.

На думку позивача, роботодавець, замість скорочення штату працівників здійснив маніпуляцію, звільнивши його з роботи через інвалідність. 29 травня 2018 року керівник підприємства йому прямо пояснив, що «в службі безпеки йому потрібні бійці, а не каліки».

Проте, на роботі були залишені інші працівники, які не підлягали скороченню, та від нього приховали низку вакантних посад, які існували на підприємстві на протязі двох місяців, з дня попередження про майбутнє звільнення. При вивільненні відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, як учасника бойових дій та працівника, який дістав на цьому підприємстві трудове каліцтво. При попередженні про наступне вивільнення, роботодавець не запропонував йому всі існуючі вакантні посади, включаючи тимчасові вакантні посади осіб на підприємстві, які перебували в соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Позивач також зазначив, що при його звільненні відповідач порушив вимоги ст. 43 КЗпП України, якою передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації.

23 травня 2018 року профспілковий комітет підприємства не надав згоду на його звільнення, мотивуючи відмову тим, що він є інвалідом праці (каліцтво отримав на підприємстві), учасником бойових дій, та профком просив адміністрацію підприємства відкрити вакансію, що відповідає його фізичним можливостям.

Отже роботодавець видав наказ про його звільнення з порушенням вимог трудового законодавства.

Позивач зазначив, що внаслідок незаконного звільнення він пережив принизливі почуття, оскільки його - учасника бойових дій, інваліда праці, який втратив руку на виробництві, що виховує дитину - інваліда, по суті вигнали з роботи, на якій він сумлінно пропрацював майже 13 років з тих підстав, що є інвалідом та не потрібний підприємству. В зв`язку з цим йому довелося докладати багато зусиль, щоб прокормити сім`ю, отримуючи пенсію по інвалідності та регресні виплати фонду соціального страхування. Він втратив роботу, де працював тривалий час, отримував щомісяця майже 5 000 грн. заробітку, в теперішній час не може працевлаштуватися через його фізичні вади. Вважає, що незаконним звільненням відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 10 000 грн.

Просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 44 від 24 травня 2018 року про його звільнення зі скороченням штату працівників за ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України; поновити його на роботі в займаній посаді з 25 травня 2018 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2018 року по дату постановлення рішення суду про поновлення його на роботі; стягнути з відповідача на його користь 10 000 гривень, як компенсацію моральної шкоди, заподіяної порушенням його законних трудових прав в зв`язку незаконним звільненням. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

(т. 1 а. с. 1-4, т. 2 а.с. 56).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) № 44 від 24 травня 2018 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек».

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» (на користь ОСОБА_1 84 045 грн. 30 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 травня 2018 року до 01 липня 2019 року включно (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь ОСОБА_1 6 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (середньомісячної заробітної плати) допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 45 коп. за вимоги майнового характеру та - 704 грн. 80 коп. за вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Із вказаним рішенням суду не погодилось Приватне акціонерне товариство «Машинобудівний завод «Вістек» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду щодо задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі. В частині відмови в задоволенні позовних вимог - рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування позовних вимог апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту того, що саме ОСОБА_1 підлягав звільненню за скороченням штату, згідно з наказом № 101 від 16 березня 2018 року, а відтак відповідачем не були виконані вимоги п.1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, які передбачають підстави та порядок вивільнення працівників, оскільки двоє із 30 осіб не були скорочені за наказом № 101 і попередження про їх наступне звільнення не є обґрунтованим.

Позиція суду про те, що позивачу не надавався весь перелік вакантних посад, які існували в період між датою попередження про можливе майбутнє звільнення до дати звільнення, тобто з 19 березня 2018 року по 24 травня 2018 року, не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції в своєму рішенні помилково послався на невиконання відповідачем вимог ст.43 КЗпП України, оскільки власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, що передбачено ч. 7 ст. 43 КЗпП України.

Суд незаконно стягнув з відповідача у відшкодування моральної шкоди 6 000 грн, оскільки відсутня юридична складова, яка є підставою для виникнення відповідальності за відшкодування моральної шкоди.

Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (т. 2 а.с. 120 - 132).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначив, що судове рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставні та не спростовують правильних висновків суду (т. 2 а.с. 173 - 178).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Голуб Є.М . підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали їх безпідставними і такими, що підлягають відхиленню. Просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини. Позивач ОСОБА_1 з 14 жовтня 2005 року по день звільнення працював у відповідача.

09 квітня 2011 року при виконанні трудових обов`язків на виробництві з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого він втратив п`ясть правої руки, що підтверджується актом форми Н-1 від 05 травня 2011 року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. (т. 1 а.с. 15-17).

Рішенням МСЕК від 04 липня 2011 року ОСОБА_1 вперше встановлена втрата професійної працездатності 50 % з 29 червня 2011 року безстроково, та він визнаний особою, що має інвалідність III групи у зв`язку з трудовим каліцтвом, безстроково (т.с.1 а. с. 18-19).

Позивач є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 від 27 лютого 2006 року (т. 1 а.с. 19), працівником, який дістав на цьому підприємстві трудове каліцтво (т. 1 а.с. 18 - 19), та згоду на його звільнення органом первинної профспілкової організації не надано (т.1 а.с. 14).

Наказом (розпорядженням) Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» № 44 від 24 травня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а. с. 9).

Вирішуючи справу, суд дійшов висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 роботодавцем проведено безпідставно, без врахування його переважного права на залишення на роботі при вивільненні, за відсутності згоди виборного органу первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з ініціативи власника, не запропонувавши йому всі вакантні посади, в тому числі і тимчасово вакантні, що були наявні на підприємстві в період звільнення, з порушенням вимог п.1 ч.1 ст. 40, ст.ст. 42, 43,49-2 КЗпП України, а тому визнав незаконним та скасував наказ (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек»» № 44 від 24 травня 2018 року «Про припинення трудового договору (контракту) за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновив позивача на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті служби безпеки Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек»».

Одночасно суд прийняв рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 червня 2018 року по 01 липня 2019 року (день ухвалення рішення) в розмірі 84 045 грн. 30 коп., виходячи з його середньогодинного заробітку, що складає 40 грн. 42 коп., помножену на 2 079,3 годин робочого часу вимушеного прогулу, за цей період.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, суд стягнув з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 6 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконним звільненням з роботи, частково задовольнивши його позовні вимоги.

При вирішенні справи суд посилався на норми КЗпП України, що регулюють спірні правовідносини, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 липня 1995 року (з наступними змінами і доповненнями) щодо обчислення середньої заробітної плати, п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 3, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Рішення Європейського суду з прав людини щодо тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правову позицію Верховного Суду України, яка відображена в постанові від 25 січня 2018 року по справі № 569/18201/14-ц (провадження № 6-762 св 18), стосовно розгляду трудової справи у подібних правовідносинах.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду щодо вирішення заявленого позову, є правильними, обґрунтованими, належним чином мотивовані та повно викладені у судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 про визнання незаконним його звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та частково задовольнив його вимоги про стягнення моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «Вістек» задоволенню не підлягає, а доводи скарги не спростовують правильних висновків суду щодо порушення трудових прав ОСОБА_1 при вирішенні питання роботодавцем про його звільнення.

Так, згідно зі ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним Кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1); звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається згідно з вказаним у статі переліком. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 161/9976/16-ц, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо; при цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював; оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Апеляційний суд відхиляє, як такі, що суперечать встановленим обставинам справи та наявним у справі доказам, доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновку суду про недоведеність факту, що саме ОСОБА_1 підлягав звільненню за скороченням штату за наказом № 101 від 16 березня 2018 року, а відтак, відповідачем не виконані вимоги п.1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, які передбачають підстави та порядок вивільнення працівників, оскільки двоє із 30 осіб не підлягали скороченню за наказом № 101, і попередження про їх наступне звільнення не є обґрунтованим.

Всупереч тверджень апелянта, суд першої інстанції правильно встановив та посилався в рішенні на наявні у справі докази. Так, згідно з наказом відповідача № 101 від 16 березня 2018 року «Про внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Вістек»» з 25 травня 2018 року до штатного розпису технічних працівників та робітників служби безпеки повинні бути внесені зміни, серед яких, за п.1.2 слід було виключити з штатного розпису 28 штатних одиниць контролерів на контрольно-пропускному пункті 1-го класу з виконанням обов`язків сторожа з окладом 4 500 грн. в місяць (т.1 а.с. 10). Про скорочення саме 28 штатних одиниць контролерів зазначив у письмовому відзиві і відповідач (т. 1 а.с. 37). Судом при розгляді справи був досліджений наказ № 104 від 19 березня 2018 року, з якого вбачається, що про наступне звільнення попереджається вже не 28 контролерів на контрольно - пропускному пункті служби безпеки підприємства, а 30. Серед останніх зазначено і позивача (т. 1 а.с. 11).

Виходячи з цього, суд зробив висновок, що на підприємстві було більше ніж 28 посад контролерів на контрольно - пропускному пункті, але скороченню підлягало лише 28 їх посад.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не довів того, що саме позивач, серед інших осіб, підлягав скороченню за наказом № 101 від 16 березня 2018 року, як і не надав доказів правомірності попередження його про наступне вивільнення. Тобто, відповідач не виконав вимоги ст.40 ч.1 п.1 та ст.49-2 КЗпП України, які передбачають підстави та порядок вивільнення працівників, так як двоє із 30 осіб контролерів КПП не підлягали скороченню за наказом № 101, і попередження про їх наступне звільнення не є обґрунтованим. Саме такого висновку і дійшов суд першої інстанції.

Також не відповідають фактичним обставинам справи і доводи апелянта про те, що він надав позивачу весь перелік вакантних посад, які існували в період звільнення.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, в період після 22 березня по 24 травня 2018 року позивачу не пропонувалось жодної посади з тих, на які у цей період були прийняті на роботу інші особи. Також в запропонованому переліку вакантних осіб станом на 22 березня 2018 року також відсутні посади осіб, які перебували на той час у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, які не могли бути скорочені та які міг обіймати позивач під час відпустки.

В судовому засіданні досліджені книга наказів про звільнення працівників ПрАТ «Вістек» за березень - травень 2018 року(т. 2 а.с. 8 - 14) та книга розпоряджень про прийом на роботу в ПрАТ «Вістек» (т. 2 а.с. 86 - 96) за цей же період, з яких видно, що у період з дати попередження про звільнення по день звільнення відповідач неодноразово здійснював прийом на роботу осіб у службу безпеки на посаду контролерів на КПП (з 13 квітня по 24 травня 2018 року).

Так, 13 квітня 2018 року, згідно записів у книзі прийому нас роботу, у службу безпеки контролером на КПП був прийнятий ОСОБА_4 (освіта середня), 18 квітня 2018 року на цю ж посаду був прийнятий ОСОБА_5 (середня освіта), 25 квітня 2018 року - ОСОБА_6 , 08 травня 2018 року - ОСОБА_7 , 11 травня 2018 року - ОСОБА_8 , 18 травня 2018 року - ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 89 - зворотній бік).

При цьому, суд встановив і відповідач не заперечував, що при скороченні штату роботодавець не розглядав наявність чи відсутність підстав про переважне право позивача на залишення на роботі, мотивуючи це тим, що нібито на підприємстві були скорочені усі працівники, які обіймали посади контролерів на КПП в службі безпеки підприємства.

Втім, як встановлено судом, відповідач вибірково скоротив ці посади, водночас провадив прийом на роботу нових контролерів КПП. Тому, суд дійшов правильного висновку, що відповідач безпідставно звільнив з посади позивача, надав суду недостовірні відомості щодо проведення скорочення штату працівників служби безпеки, та при вивільненні працівників не виконав вимоги ст. 42 КЗпП України щодо вирішення питання про переважне право працівника ОСОБА_1 на залишення його на роботі, який є учасником бойових дій, дістав на цьому підприємстві трудове каліцтво, та пропрацював на підприємстві з 14 жовтня 2005 року

Апеляційний суд також відхиляє, як безпідставний, довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в рішенні помилково послався на невиконання відповідачем вимог ст.43 КЗпП України, оскільки підприємство мало право звільнити працівника ОСОБА_1 без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, що передбачено ч. 7 ст. 43 КЗпП України.

Як встановлено судом, згоду на розірвання трудового договору за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України з позивачем, первинний профспілковий орган не надав, мотивуючи відмову тим, що він є інвалідом праці (каліцтво отримав на підприємстві), учасником бойових дій, та профком просив адміністрацію підприємства відкрити вакансію, що відповідає його фізичним можливостям (т.1 а.с.).

При вирішенні справи, суд дійшов висновку, що звільнення позивача здійснено незаконно, без дотримання вимог ст.43 КЗпП України.

Всупереч твердження апелянта, рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем є обґрунтованим, оскільки в ньому прямо зазначено, що враховуючи той факт, що ОСОБА_1 є інвалідом (каліцтво отримав на підприємстві) та учасником бойових дій, згоду на його звільнення за ст. 40 ч. 1 п.1 КЗпП України, не давати. Прохати адміністрацію ПрАТ «Вістек» відкрити вакансію, що відповідає фізичним можливостям ОСОБА_1 (т.1 а.с. 14).

Оцінивши рішення первинної профспілкової організації на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості відмови в наданні згоди на звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що таке рішення профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є обґрунтованим.

Як вбачається з виписки з протоколу № 5 засідання профкому підприємства, постанова профкому про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 аргументована, в ній наведені відповідні мотиви прийнятого рішення, що свою чергу свідчить про обґрунтованість такої відмови

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду та вважає, що незгода відповідача з рішенням первинної профспілкової організації щодо відмови в наданні згоди на звільнення працівника, не є підставою для твердження про його необґрунтованість. (т. 1 а.с. 14).

Довід відповідача про те, що суд безпідставно стягнув на користь позивача 6 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд також відхиляє, як такий, що суперечить встановленим обставинам справи, наявним у справі доказам та вимогам діючого законодавства.

У відповідності з вимогами ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Встановивши, що звільнення працівника ОСОБА_1 проведено з порушенням вимог трудового законодавства, що призвело до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд обґрунтовано стягнув на його користь у відшкодування моральної шкоди 6 000 грн., розмір якої суд визначив, виходячи із засад розумності та справедливості.

Що ж стосується доводу апелянта про те, що суд порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини, то апеляційний суд його відхиляє, оскільки відповідач не зазначив в чому полягає таке порушення, тоді як справу розглянуто упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, та суд вирішив спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру з дотриманням принципів цивільного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод» «Вістек» залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її складення.

Судді:

Повний текст постанови складений «10» вересня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.