Справа № 448/1145/18 Головуючий у 1 інстанції: Торська І.В.
Провадження № 22-ц/811/437/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мостиського районного суду Львівської області в складі судді Торської І.В. від 05 грудня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено в повному обсязі. Судові витрати залишено за позивачем Акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк».

Вказане рішення оскаржило АТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважають, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що підписання відповідачем заяви, активація ним картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток. Вказують на те, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання і регулюються ст. 634 ЦК України та укладення між банком та відповідачем саме вказаного виду договору підтверджується змістом заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах і правилах надання банківських послуг, тарифах банку, що складають Договір банківського обслуговування. Зазначають, що Відповідач підписав заяву, про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Тарифами банку. Звертають увагу на те, що відповідач розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань. З моменту укладення договору, відповідач виконував всі його умови. Таким чином, прийняв на себе всі зобов`язання та виконуючи їх, ніяких вимог до банку чи яких-небудь пропозицій змінити умови договору в будь-якій частині не надходило. Вважають, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично ухилився від вирішення спору по суті, та від здійснення правосуддя, що суперечить ст.ст. 124, 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ст.ст. 13, 76, 77, 79, 89, 263, ч.1 ст. 264, ч.1 ст. 81, ч.ч. 1,2 ст. 83, ст. 141, ч.1 ст. 264 ЦПК України, ст.ст. 223, 526, 530, 610, ч.1 ст. 612, ст. 631, 653, ч.1 634, 1046, 1054, ч.2-3 ст. 1056-1 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 11.02.2015р. у справі №6-240цс14, від 11.03.2015р. у справі №6-16цс15, від 22.03.2017р. у справі №6-2320цс16, постанову Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018р. у справі №364/594/17, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (далі Анкета-заява), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (далі Тарифи), витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (далі Умови) та два розрахунки заборгованості станом на 31.05.2015 року та станом на 18.06.2018 року. Зі змісту Анкети-заяви від 04.05.2011 вбачається, що ОСОБА_1 надав свої особисті дані та своїм підписом підтвердив згоду на отримання кредиту. Вид кредитної картки зазначено платіжна карта кредитна «Універсальна», ліміт кредитування в заяві не зазначено. При цьому, з наданого позивачем витягу Тарифів вбачається, що вони визначені у виді пільгового періоду, базової процентної ставки в місяць, розміру обов`язкового щомісячного платежу, пені за несвоєчасне погашення кредиту, штрафних санкцій, що є різними по чотирьом видам карток «Універсальна». Вивчаючи зміст Умов і Правила надання банківських послуг в Приватбанку та аналізуючи їх як обґрунтування позову позивачем, судом встановив наступне. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов відповідач, як клієнт Банку, був зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим Договором. Крім того, пунктом 2.1.1.5.6 Умов передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за договором, клієнт зобов`язаний на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах і овердрафту), оплату винагороди банку. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим Договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити Банку штраф розмір якого встановлено Тарифами договору. Згідно з п.1.1.3.2.4 Банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9 цього Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Згідно наданих позивачем двох розрахунків заборгованості, а саме: - розрахунку станом на 31.05.2015 року, за період з 05.05.2011 по 31.05.2015 не зазначено чи здійснювались витрати кредитних коштів за договором від 04.05.2011. Сальдо поточної заборгованість за кредитом складає 3 704,81 грн. та загальна заборгованість за процентами - 108,16 грн.; - розрахунку станом на 18.06.2018, за період з 01.06.2015 по 18.06.2018 витрати клієнтом кредитних коштів за договором від 04.05.2011 року здійснювались в розмірі 3,30 грн. (01.02.2017). Остання платіжна операція по витраті кредитних коштів зафіксована 01.06.2018 на суму 100,00 грн. В розрахунку станом на 18.06.2018 зазначено, що станом на 18.06.2018 року загальна заборгованість за наданим кредитом складає 11 960,30 грн. з них 7 315,33 грн. - нараховані відсотки та 7 422,79 грн. - пені, 1 098,01 грн. заборгованість по судовим штрафам, що разом складає 13 058,31 грн., що при здійсненні арифметичного розрахунку є розбіжності.

Крім того, з наданих представником позивача розрахунків заборгованості за договором № б/н від 04.05.2015 станом на 31.05.2015, вбачається, що 01.09.2015 Банком було збільшено розмір ставки по поточній та простроченій заборгованості з 30 % до 43,20 %. Про зміну з 01.09.2015 тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Універсальна ГОЛД» в частині розмірів процентної ставки, пені тощо зазначено і в кінці Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт. Відтак, після укладання кредитного договору від 04.05.2011, а саме 01.09.2015 відбулась зміна кредитором процентної ставки та інших тарифних умов договору. Суд встановив, що спір виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. Обґрунтовуючи позов, позивач стверджував, що Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, на момент підписання відповідачем ОСОБА_1 , а також Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» були розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд звертав увагу на те, що ні Тарифи, ні Умови не містять відомостей (реквізитів) про їх затвердження повноважним органом Банку, що ставить під сумнів достовірність таких доказів в розумінні ст.79 ЦПК України. Анкету-заяву відповідача не можна сприймати за достовірний доказ, для підтвердження всіх обставин, якими позивач обґрунтовує позов, а також для з`ясування інших обставин, які мають значення для справи, оскільки в ній не заповнені графи про те, в якому розмірі встановлено кредитний ліміт, строк дії картки її номер тощо. Розрахунки заборгованості за договором суд відхилив, визнаючи їх неналежними та недостовірними доказами в розумінні ст. 77 та ст. 79 ЦПК України, з огляду на таке. В розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 18.06.2018 року існують очевидні розбіжності, а саме згідно підсумкових записів в розрахунку зазначено: 7 315,33 грн. нараховані відсотки та 7 422,79 грн. - нарахована пеня, 11 960,30 грн. загальна заборгованість за наданим кредитом, 1 098,01 грн. - заборгованість по судовим штрафам, однак загальна сума заборгованості зазначена 13058,31 грн. Дані розбіжності не дають можливості перевірити правильність нарахування штрафних санкцій, якими обґрунтовується позов. В розрахунку станом на 31.05.2015 зазначено заборгованість відповідача за кредитом та за процентами за період з 04.05.2011-31.05.2015 складає в сумі 4910,98 грн., однак згідно розрахунку станом на 18.06.2018 року, протягом 2015-2017 відповідачем здійснювались погашення заборгованості в розмірі 6 462,18 грн., а відтак зазначені дані не дають можливість перевірити правильність нарахування як основної заборгованості, відсотків так і штрафних санкцій. Крім цього, розрахунки заборгованості за договором №б/н від 04.05.2011 не містять даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків, виду та номеру платіжної картки, не підписаний особами, повноважними на здійснення фінансового обліку та звітності, не засвідчений позивачем в установленому законом порядку. Оцінюючи аргументи позивача, викладені в позові за відсутності заперечень та аргументів відповідача, суд виходив з наступного. Проаналізувавши належність, допустимість та достовірність доказів, поданих на обґрунтування позову, в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків. Позивачем не зазначено та не надано доказів на підтвердження моменту укладання кредитного договору з відповідачем шляхом зарахування коштів на особовий картковий рахунок відповідача або в інший спосіб передачі коштів в його користування. Аргументи позивача про укладання кредитного договору з відповідачем на тих умовах та тарифах, якими обґрунтовується позов, та про наявність у відповідача боргу перед Банком в загальній сумі 13 058,31 грн. не є переконливими з огляду на недоведеність таких обставин належними та достовірними доказами. Відсутність належним чином завірених розрахунків за кредитним договором по всім складовим заборгованості за кредитним договором є підставою для відхилення аргументів позивача про те, що у відповідача є заборгованість по відсоткам та пені у заявлених в позові розмірах. Позивачем також не надано доказів, на підставі яких суд міг би встановити інші обставини, що мають значення для справи, зокрема: відкриття рахунків на ім`я відповідача, рух коштів по рахункам, зміна тарифів за згодою відповідача, тощо. Будь - яких доказів про те, що відповідно до п.1.1.3.2.4 Умов банк проінформував відповідача про зміну (збільшення) процентної ставки з 01.09.2014, надавав відповідачу виписки про стан картрахунків (п.1.1.3.1.9 Умов), направляв вимогу про погашення заборгованості (п. 2.1.1.5.6 Умов) позивач також не надав. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин справи щодо наявності у відповідача зобов`язань за кредитним договором б/н від 04.05.2011 на умовах та розмірі, якими обґрунтовано позовні вимоги та на цій підставі відмовляє в задоволенні позову. Судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп., сплачений позивачем при подані позову до суду, в силу ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.

3.08.2018р. АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк»: заборгованість у розмірі 13058,31 грн. за кредитним договором №б/н від 04.05.2011 року, судові витрати у розмірі 1762 грн. Необхідність стягнення цієї суми для задоволення позову, позивач підтвердив і у апеляційній скарзі.

В обґрунтування позову покликалися на те, що 4.05.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н на суму 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує, що згідно умов зазначеного вище Договору такий складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, а також Тарифів банку, що викладені на сайті Приватбанку. Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 , уклавши з позивачем ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» договір та отримавши грошові кошти, не виконує належним чином свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Станом на 18.06.2018 відповідач - ОСОБА_1 заборгував Банку за вказаним кредитним договором кошти в сумі 13057,31 грн. з яких: 7 315,33 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом та 7 422,79 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) і 598,01 грн. штраф (процентна складова).

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПривтаБанк» та ОСОБА_2 договору № б/н від 04.05.2011 року у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач надав, а відповідач отримав кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, в згідно наданих позивачем двох розрахунків заборгованості, а саме: - розрахунку станом на 31.05.2015 року, за період з 05.05.2011 по 31.05.2015 не зазначено чи здійснювались витрати кредитних коштів за договором від 04.05.2011. Сальдо поточної заборгованість за кредитом складає 3 704,81 грн. та загальна заборгованість за процентами - 108,16 грн.; - розрахунку станом на 18.06.2018, за період з 01.06.2015 по 18.06.2018 витрати клієнтом кредитних коштів за договором від 04.05.2011 року здійснювались в розмірі 3,30 грн. (01.02.2017). Остання платіжна операція по витраті кредитних коштів зафіксована 01.06.2018 на суму 100,00 грн. В розрахунку станом на 18.06.2018 зазначено, що станом на 18.06.2018 року загальна заборгованість за наданим кредитом складає 11 960,30 грн. з них 7 315,33 грн. - нараховані відсотки та 7 422,79 грн. - пені, 1 098,01 грн. заборгованість за судовими штрафами, що разом складає 13 058,31 грн., що при здійсненні арифметичного розрахунку не відповідає сумі про стягнення якої заявлено позов.

Крім того, з наданих представником позивача розрахунків заборгованості за договором № б/н від 04.05.2015 станом на 31.05.2015, вбачається, що 01.09.2014 Банком було збільшено розмір ставки по поточній та простроченій заборгованості.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 4 травня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Вимог про стягнення основної суми боргу (тіла кредиту) заявлено не було.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 травня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (04.05.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.08.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи вказане, витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 4 травня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 4 травня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17-ц.

Додатково, як вбачається з матеріалів справи, зокрема позовної заяви, апеляційної скарги та розрахунку заборгованості, позивачем заявлено позов про стягнення заборгованості, яка складається з нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафів.

Зважаючи на те, що у відповідача відсутня сума заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту), позивачем не обґрунтовано, зважаючи і наведене вище, періоду виникнення та належного розрахунку заборгованості за відсотками, пенею та штрафами.

Враховуючи, що відповідачем підписано заяву-анкету та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», правильним слід було б вважати нарахування за час дії договору відсотків у розмірі 36% річних.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, позивачем самостійно здійснювалося нарахування відсотків від 30% до 43,20%, при цьому відповідач, умов та правил, якими б таке збільшення відсоткової ставки було передбачено, не підписував. Будь-яких доказів про те, що Банк повідомляв відповідача про зміну (збільшення) процентної ставки та він визнавав таку зміну та у будь-якій формі погоджувався та сплату таких відсотків матеріали справи не містять.

Судом також правильно встановлено, що в розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 18.06.2018 року існують очевидні розбіжності, а саме згідно підсумкових записів в розрахунку зазначено: 7315,33 грн. нараховані відсотки та 7422,79 грн. - нарахована пеня, 11960,30 грн. загальна заборгованість за наданим кредитом, 1098,01 грн. - заборгованість по судовим штрафам, однак загальна сума заборгованості зазначена 13058,31 грн.

Дані розбіжності вказують на недоведеність позовних вимог, як і вимог про стягнення штрафних санкцій.

Крім цього, в розрахунку станом на 31.05.2015 зазначено заборгованість відповідача за кредитом та за процентами за період з 4.05.2011-31.05.2015 складає 4910,98 грн., однак згідно розрахунку станом на 18.06.2018 року, протягом 2015-2017 відповідачем здійснювались погашення заборгованості в розмірі 6462,18 грн., а відтак заборгованість за основною сумою слід вважати погашеною, зважаючи, також, і на вказане вище, а саме не підписання відповідачем умов та правил надання банківських послуг, відповідно безпідставне нарахування відсотків і штрафних санкцій.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції та фактично дублюють доводи Банку, викладені у суді першої інстанції.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра