Справа №265/2894/19
Провадження №2/265/1094/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Копилової Л.В.,

за участю секретаря - Куксенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Головного Управління МВС України в Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні службовим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Маріупольської міської ради, Департамент міського майна Маріупольської міської ради, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Адміністрація державної прикордонної служби України,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Головне Управління МВС України в Донецькій області (далі ГУ МВС в Донецькій області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування службовим життловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні службовим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що в період з 06 березня 2000 року по 30 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_1 проходив службу в ОВС. 04 грудня 2009 року ОСОБА_1 видано ордер серії КО № НОМЕР_1 на квартиру загальною площею 64 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 . Ордер видано на службову квартиру із зазначенням членів сім`ї: дружини ОСОБА_2 , 1973 року народження, сина ОСОБА_3 , 1990 року народження, сина ОСОБА_4 , 1998 року народження. З 30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звільнений з посади, однак ні він, ні члени його сім`ї займаної квартири не звільнили. На даний час позивачеві відомо, що відповідач ОСОБА_1 виїхав за межі України і проживає в Російській Федерації, за призначенням службову квартиру не використовує, разом з цим існує велика потреба у забезпеченні інших працівників ОВС службовим житлом. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_2 з подальшим зняттям їх з реєстраційного обліку за даною адресою.

Заперечуючи проти позову відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали суду відзиви на позовну заяву, вважали позов необгрунтованим та безпідставним. Посилалися на те, що у спірній квартирі вони проживають майже 10 років, вселені на підставі ордеру на житлове приміщення. Квартира є єдиним їх житлом, її вони облаштували, зробили ремонт, утримують в належному стані, сплачують комунальні платежі і тому визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою істотно порушить їх житлові права. Крім того, позивачем не надано доказів того, що спірна квартира є службовим житлом, спеціальний ордер їм не видавався.

Представник позивача ОСОБА_5 надала суду відповідь на відзиви відповідачів, в якій не погодилася з відзивами, посилаючись на те, що статус житла зазначеної квартири - службова. Це підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за якими власником спірної квартири є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, а правокористувачем - ГУ МВС України в Донецькій області. Крім того, позивачем надано копію рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року № 431 «Про виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року №1397-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані державною іпотечною установою у місті Маріуполі», поіменний список громадян, яким надаються квартири, що придбані Державною іпотечною установою у м.Маріуполі, погоджений Координаційною радою з питань розподілу квартир, що придбані державною іпотечною установою, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1397, в якому зазначено статус спірної квартири службовий. Крім того, відповідач ОСОБА_1 звільнений з посади, виїхав за межі України і на теперішній час проживає на території Російської Федерації. За наведених вище обставин, право користування відповідачами спірною квартирою повинно бути визнано втраченим.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 травня 2019 року відкрито провадження у даній справі, почато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2019 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент міського майна Маріупольської міської ради на Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача Мєзєс О.В. на розгляд справи до суду не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на розгляд справи до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали з підстав, наведених у поданих відзивах. Крім того, вказували на те, що місце знаходження відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 їм невідомо, з ними вони не підтримують ніяких відносин.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_6 заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що квартира, в якій проживають відповідачі є єдиним їх житлом, яке вони майже 10 років облаштовували, здійснювали ремонт і вважали його своїм, тому позбавлення такого права порушуватиме житлові права відповідачів. Вказувала на те, що ордер відповідачеві ОСОБА_1 видавався на сім`ю з чотирьох осіб не спеціальний, як на службове житло, а звичайний. І взагалі спірна квартира не віднесена до службового житла. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Маріупольської міської ради на розгляд справи до суду не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Адміністрації державної прикордонної служби України та Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради на розгляд справи до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 в період з 06 березня 2000 року по 30 жовтня 2014 року проходив службу в ОВС.

Звільнений наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 30 жовтня 2014 року № 383 о/с з органів внутрішніх справ за п.64 «ж» (власним бажанням) у запас відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС у спеціальному званні «майор міліції» з посади помічника начальника РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.6-7).

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року № 431 на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1397-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані державною іпотечною установою у місті Маріуполі» ОСОБА_1 вирішено видати ордер на житлове приміщення (а.с.8-11).

04 грудня 2009 року виконавчим комітетом Маріупольської міської Тимрук В.М. видано ордер серії КО № 006413 на квартиру АДРЕСА_3 . Ордер видано відповідачеві та на сім`ю з чотирьох чоловік у складі: дружини ОСОБА_2 ,1973 року народження, сина ОСОБА_3 , 1990 року народження та сина ОСОБА_4 , 1998 року народження (а.с.12,61).

На підставі акту приймання передачі квартир, придбаних Державною іпотечною установою від 04 травня 2012 року квартири, зокрема, квартира АДРЕСА_2 , які придбані Державною іпотечною установою, закріплені за нею на праві повного господарського відання та перебувають на її балансі (державна власність), безоплатно передана в управління Міністерства внутрішніх справ України (а.с.137-138).

Наказом № 1342 від 20 серпня 2013 року заступника міністра МВС України квартири, зокрема, квартиру АДРЕСА_2 закріплено на праві оперативного управління за підрозділами внутрішніх справ з подальшим оформленням права власності (а.с.139-140).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_2 є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України (а.с.13). Правокористувачем вказаної квартири є ГУ МВС України в Донецькій області (а.с.14).

Відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року виїхав на територію РФ, на теперішній час проживає в місті Краснодар РФ (а.с.19).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будь-якого нерухомого майна у власності не мають (а.с.48,62).

Посилаючись на те, що відповідачі майже 10 років облаштовували спірну квартиру, здійснювали ремонт в ній і тому вважали своїм житлом, відповідачі вказували на те, що відповідні докази вони не зберігали і тому не можуть це підтвердити суду, водночас надали копію договору про надання послуг з облаштування ними квартири вікнами, дверима та копії розрахункових документів про оплату таких послуг (а.с.156-158).

Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є: Житловий кодекс УРСР; Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37.

Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

У відповідності до ст.121 ЖК УРСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що для того, щоб житлове приміщення набуло статусу службового, відповідний орган місцевого самоврядування на підставі клопотання адміністрації органу, закладу, установи, підприємства повинен прийняти рішення про включення житла до числа службових.

Проте, позивачем не надано суду доказів того, що спірна квартира набула статусу службового житла.

Згідно ст.122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» визначено форму такого спеціального ордеру на службове приміщення. Згідно додатку № 2 такий ордер повинен містити відомості про те, що він виданий саме на службове жиле приміщення.

Водночас як вбачається з наданої сторонами суду копії ордеру № 006413 серії КО, який був виданий відповідачеві ОСОБА_1 на вселення до спірної квартири, такий ордер не відповідає вимогам вищевказаного Положення, зокрема, не містить відомостей про те, що він спеціальний ордер, тобто виданий саме на службове житло (а.с.61).

Ордер виданий на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року № 431 на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1397-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані державною іпотечною установою у місті Маріуполі».

При цьому, вказаним рішенням виконавчого комітету вирішено видати ордери на житлові приміщення громадянам згідно із списком затердженим розпорядженням КМ України від 18 листопада 2009 року № 1397-р. Ні рішенням виконавчого комітету, ні додатком до нього з поіменним списком громадян, яким надаються квартири, в тому числі і відповідачеві ОСОБА_1 та його сім`ї, не визначено статусу квартири АДРЕСА_2 , як службова.

В розпорядженні Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1397-р такі відомості також відсутні.

Більш того, як свідчить виданий ОСОБА_1 ордер, він є додатком № 7 до Правил обліку громадян, які потребують покращення жилих умов і надання їм жилих приміщень в Україні.

Таким чином, відповідачі по справі родина ОСОБА_7 була вселена до квартири АДРЕСА_2 як громадяни, які перебували на обліку як такі, що потребували поліпшення житлових умов і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно положень ст.123 ЖК УРСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 визнана у встановленому порядку службовим житловим приміщенням, спеціальний ордер на вселення до такої квартири ОСОБА_1 та членам його сім`ї не видавався, суд приходить до висновку про те, що підстав для застосування положень ст.ст.118-125 ЖК УРСР до спірних правовідносин та виселення відповідачів з квартири на заявлених в позові підставах немає.

При цьому, доводи представника позивача надані у відповіді на відзиви щодо підтвердження статусу спірної квартири як службової не знайшли свого підтвердження при розгляді справи належними та допустимими доказами. Той факт, що власником квартири з 15 липня 2015 року є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, а правокористувачем ГУ МВС України в Донецькій області, за відсутності відповідного рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів про включення спірної квартири до числа службових, не впливає на висновки суду та не спростовує встановлених обставин справи.

Крім цього, суд враховує, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зі справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Отже, сам факт не проживання відповідача ОСОБА_1 у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення його та членів його сім`ї, у тому числі і колишніх.

Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Головного Управління МВС України в Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування службовим житлом.

Щодо позовної вимоги з приводу зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 , то така задоволенню не підлягає як передчасно заявлена за відсутності факту порушення прав позивача.

Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав наведених вище зазначає, що позивач, як власник квартири АДРЕСА_2 не позбавлений можливості захисти своє право власності в інший спосіб визначений діючим законодавством України.

На підставі ст.ст.118-124 Житлового кодексу Української РСР, керуючись ст.ст. 265-268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Головного Управління МВС України в Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житлом, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні службовим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 13 грудня 2019 року.

Суддя Копилова Л.В.