Справа № 278/2790/19
Провадження №2/278/1364/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
03 грудня 2019 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.
секретаря с/з - Талавєр Т.Ю.
розглянувши у судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третьої особи органу опіки та піклування Станишівської сільської ради Житомирського району про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що їй на праві приватної власності належить 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрований її внук ОСОБА_2 , 2003 року народження, який не проживає в ньому, що перешкоджає позивачу як власнику у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.
Позивач подала до суду заяву, де просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.
Законний представник відповідача в судове засідання не з`явилася. У відповідності до ч.6 ст.128 ЦПК України належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.280 та ч.2 ст.247 ЦПК України.
В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.
Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правовідносини між сторонами регулюються ст.41 Конституцій України, ст.ст. 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, чинними на день їх виникнення.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.15-17).
Відповідно до довідки Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №2435 від 30 вересня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрований в вищевказаному будинку, але не проживає (а.с.14).
Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Процедура реєстрації та зняття з реєстрації дітей визначена Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», а також постановою КМ України від 02 березня 2016 року №207, якою затверджено Правил реєстрації місця проживання.
Відповідно до положень зазначених норм права наявність дозволу власника, на реєстрацію дітей разом з одним із батьків, не передбачено.
Таким чином, виходячи з встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач є неповнолітньою дитиною, що зареєстрований в будинку у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що реєстрація місця проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , 2003 року народження, проведена згідно з вимогами чинного законодавства.
Суд також враховує, що відповідач не досяг повноліття, а відтак не набув повної цивільної дієздатності, причини його не проживання у житловому будинку є поважними, а тому і відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР.
З таким рішенням погодився і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, акцентувавши увагу на тому, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, тому доводи позивача, що діти не є членами її сім`ї, не пов`язані з нею спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу. Не сплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей.
На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав малолітньої дитини відповідача, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволенні бути не можуть.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 82, 247, 258-259 263-265, 279 ЦПК України, ст.41 Конституцій України, ст.ст.316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: І. В. Зубчук