ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1841/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ващенко А. М .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві п порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ» про визнання права власності за набувальною давністю у кімнаті гуртожитку -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано наступним. ОСОБА_3 була співробітником ВАТ «Укрдіпродеревпром», яке наразі припинено 10.03.2005. Відповідно до договору № 3 від 16.02.1971 Дарницький фанерний завод передав у користування ВАТ «Укрдіпродеревпром» гуртожиток, що знаходиться за адресою: м АДРЕСА_1 . В даному гуртожитку проживають та зареєстровані співробітники ВАТ «Укрдіпродеревпром», у томи числі й позивач, яка з 2001 року безперервно і відкрито проживає у вказаній квартирі, у повній морв несе тягар власника, повністю її утримує, здійснює поточні та планові ремонтні роботи. Власником гуртожитку є ПрАТ «ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ», згідно відомостей з державного реєстру. Гуртожиток не було передано у комунальну власність відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012- 2015 роки, а тому приватизація спірного майна не є можливим. Позивач 14.12.2001 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 . Тобто давність володіння позивача майном складає 17 років на день звернення з позовом до суду; позивач є добросовісним фактичним володільцем вказаної квартири; при цьому позивач вважала себе власником майна керуючись розпорядчим Актом ВАТ «Укрдіпродеревпром»; позивач ніколи не приховувала факт володіння квартирою; позивач проживала та безперервно продовжує проживати у вказаній квартирі з 2001 року.

Відповідач не погодився з позов та направив на адресу суду відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову На обґрунтування відзиву послався на наступні обставини. Гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 знаходиться у приватній власності відповідача. Підставою для набуття гуртожитку був договір купівлі-продажу № 15 від 02.09.1993. Таким чином між громадянами які проживають у виділених Укрдіпродеревпром приміщеннях гуртожитку та Дарницьким фанерним заводом встановилися правовідносини як між виключно користувачем та власником переданого у користування приміщення у гуртожитку. Відповідні правовідносини мають місце і на даний час між особами, які проживають у гуртожитку та його власником - ПрАТ «Фанери та плити». Сам позивач у позові зазначає що вселилася у приміщення на підставі розпорядчого акту ВАТ «Укрдіпродеревпром», отже вказаний акт є тією правовою підставою на якій позивач користується приміщенням. Позивач не міг не знати, що вона не є власником приміщення, позивач достеменно знала, що власником як приміщення та і всього гуртожитку є відповідач, що підтверджується фактом оплати послуг за проживання на користь відповідача.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити в ньому пославшись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення представників, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити з таких підстав.

16.02.1971 Дарницький фанерний завод та ВАТ Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревопром» уклали договір № 3 про передачу у користування останньому семі кімнат гуртожитку заводу за адресою: АДРЕСА_1 для заселення одинокими працівниками згідно рішення Київського міськвиконкому № 89 від 18.01.1971 /а.с. 6/. Згідно акта від 16.02.1971 передано зокрема і кімнату № 33 /а.с. 7/.

02.09.1993 відповідач, який є правонаступником ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів», реорганізованого з Дарницький фанерний завод у Київський фанерний завод в подальшому в ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів», в подальшому у ЗАТ «Фанери та плити», в подальшому у ПрАТ «Фанери та плити», на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованому у встановленому законом порядку, набув право власності на гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 .

26.02.2004 ВАТ Український інститут по проектуванню деревообробних і меблевих підприємств «Укрдіпродеревопром» надіслало лист ЗАТ «Фанери та плити» про те, що у кімнаті 33 проживає та зареєстрований позивач /а.с. 11/. Відповідно до відмітки у паспорті позивача, остання зареєстрована з 14.12.2001 року в гуртожитку у квартирі АДРЕСА_2 /а.с.13/

Таким чином, на момент вселення позивача у кімнату АДРЕСА_2 та реєстрації за вказаною вище адресою, позивач знала, що поселяється у кімнату гуртожитку. Позивачем не доведено, що вона не знав, що гуртожиток перебуває у власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується доданими до позовної заяви доказами, що ОСОБА_3 як колишній співробітник ВАТ «Укрдіпродеревпром» зареєстрована з 14.12.2001 року в гуртожитку у квартирі АДРЕСА_2 . З цього часу вона постійно проживає та користується житлом.

Учасниками справи у заяви по суті справи визнано, що позивач з часу реєстрації у гуртожитку за вказаною адресою безперервно проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України така обставина не підлягає доказуванню, оскільки у суду не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Вказана квартира знаходиться в об`єкті нерухомого майна - будівля гуртожиток, реєстраційний номер - 000, - за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності в розмірі 1/1 частки Приватному акціонерному товариству «ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ», на підставі договору купівлі-продаж, серія та номер:15, виданий 02.09.1993. (а.с. 8-9)

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно копій квитанцій за оплату житлово - комунальних послуг позивач сплачує житлово - комунальні послуги на рахунок відповідача /а.с. 14 -25/.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

Відповідно до ст. 344 ЦК України набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об`єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (десять років - для нерухомого майна).

Однак ці всі умови не забезпечують права на набуття об`єкту власності, якщо у об`єкта є власник. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Факт користування чужим майном у якого є власник не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю. (Постанова ВС від 03.12.2018 у справі№ 153/608/17).

Згідно висновку ВСУ 20.07.2015 у справі № 3-87гс15, положення ст. 344 ЦК України не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (наприклад, договорів оренди чи користування), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до постанови ВС від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17 суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, однією із підстав для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України є добросовісность заволодіння майном.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, у своїй постанові від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18) вказує, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Суд вважає, що позивач, на момент вселення у кімнату гуртожитку був обізнаний із тим, що останній перебуває у власності, що виключає критерій добросовісності володіння. Відповідач є власником гуртожитку в якому знаходиться кімната в якій проживає позивач, відповідач здійснює управління майном, зокрема належне надання житлово - комунальних послуг, особам які проживають у гуртожитку за рахунок оплати послуг такими особами, що свідчить про те, що власник майна не відмовився від свого майна, а продовжує забезпечувати його утримання.

Що стосується наявності титулу володіння позивача кімнатою, суд вважає зазначити що позивач вселився у кімнату на відповідній правовій підставі, а саме за рішенням адміністрації підприємства з яким перебував у відповідних правових відносинах, і якому було передано на підставі договору сім кімнат, зокрема і ту до якої вселився позивач.

Відповідно до абз. 2 ст. 128 ЖК Української РСР, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Враховуючи те, що будь які документи, що стосуються надання позивачу кімнати у гуртожитку в архіві державної адміністрації не зберіглись, проте враховуючи інформацію, що міститься у листі підприємства, в якому працювала позивач, суд вважає, що передбачені законом правові підстави для вселення позивача мали місце, інакше реєстрація позивача за місцем проживання не була б проведена. Таким чином володіння позивача кімнатою у гуртожитку не може вважатися безтитульним.

Отже, суд вважає, що між сторонами фактично склалися правовідносини по використанню позивачем кімнати у гуртожитку належному відповідачеві, оскільки підстави для виселення позивача з гуртожитку не мали місця і на даний час не встановлені, а сам факт користування чужим майном у якого є власник між іншим не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю.

З наведеного вбачається, що доводи позивача не створюють сукупності юридичних елементів, які б давали підстави для задоволення позову

Таким чином ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, а тому суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачами.

Керуючись ст. 141, 258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «ФАНЕРИ ТА ПЛИТИ» про визнання права власності за набувальною давністю у кімнаті гуртожитку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М.О.Заставенко

Повний текст рішення складений 19.08.2019