ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року

м. Черкаси

справа 711/9733/17

Провадження № 22-ц/821/20/19

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

головуючого: Нерушак Л.В. (судді-доповідача)

суддів: Бородійчук В.Г., Єльцов В.О.

секретаря: Попової М.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ; представник позивача адвокат Станчук М.Г.

відповідач: Державна Казначейська служба України, Прокуратра Черкаської області, Черкаська місцева прокуратура.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кондрацької Н.М. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси 25.04. 2019 року о 10 год. 20 хв., дата складення повного тексту рішення не вказана, у справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Станчука Михайла Григоровича до Державної казначейської служби України, Прокуратури Черкаської області, Черкаської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями прокуратури,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Зміст позовних вимог

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Станчука М.Г. звернувся в суд із позовом до ДКС України, Прокуратури Черкаської області, Черкаської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями прокуратури.

Позов мотивовано тим, що 10 лютого 2009 року слідчим прокуратури міста Черкаси Згібловим С.О. порушено кримінальну справу № відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Позивач ОСОБА_1 обвинувачувався органами досудового розслідування у тому, що він, працюючи на посаді головного державного виконавця Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ, являючись службовою особою, умисно, протягом лютого 2009 року вимагав та 10 лютого 2009 року, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, одержав в якості хабара грошові кошти в сумі 2000 грн. за прискорення виконання судового рішення щодо повернення боргу, а також за не створення штучних перешкод в поданому провадженню. Того ж дня ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України (1960 року) за підозрою у вчиненні злочину та поміщено до ізолятора тимчасового тримання у м. Черкаси.

13 лютого 2009 року слідчим прокуратури м. Черкаси винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого по справі, та цього ж дня Соснівським районним судом м. Черкаси строк затримання продовжено до 10 діб.

20 лютого 2009 року Соснівським районним судом м. Черкаси винесено постанову про обрання позивачу міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, внаслідок чого ОСОБА_1 було поміщено до Черкаського слідчого ізолятора № 30, де він перебував 19 днів.

04 березня 2009 року ухвалою Апеляційного суду Черкаської області постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2009 року скасовано і позивача звільнено з під варти.

04 березня 2009 року відносно позивача ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який було скасовано лише 12 грудня 2013 року.

10 березня 2009 року слідчим винесено постанову про відсторонення ОСОБА_1 від посади на термін проведення слідства без збереження заробітної плати. На виконання даної постанови слідчого начальником Головного управління юстиції в Черкаській області видано наказ № 157/к від 10 березня 2009 року, який було скасовано лише 12 грудня 2013 року .

21 травня 2009 року кримінальну справу з обвинувальним висновком згідно ст. 232 КПК України (1960 року) направлено до Соснівського районного суду м. Черкаси. Судовий розгляд справи тривав понад 3 роки, а саме до 26 червня 2012 року.

26 червня 2012 року постановою Соснівського районного суду м. Черкаси кримінальну справу № направлено прокурору для проведення додаткового розслідування, яку Апеляційним судом Черкаської області залишено без змін.

14 березня 2013 року старшим слідчим СВ Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області Полудненком В.І. відомості за матеріалами вказаної кримінальної справи внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001152. Під час досудового розслідування слідчим тричі виносилися постанови про закриття кримінального провадження за відсутності у діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Проте, вказані постанови скасовувалися процесуальними прокурорами.

07 жовтня 2013 року кримінальне провадження було в черговий раз закрито, але не виконано відповідні дії, пов`язані з реабілітацією ОСОБА_1 , в зв`язку з чим до Соснівського районного суду м. Черкаси було направлено скаргу на бездіяльність слідчого та процесуального прокурора. В ході розгляду цієї скарги прокурором визнано законність та обґрунтованість постанови про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду від 12 грудня 2013 року постанову про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року, визнано такою, що набрала законної сили, а всі раніше обрані відносно позивача заходи процесуального примусу було скасовано. Цією ж ухвалою суд скасував постанову слідчого про відсторонення ОСОБА_1 від посади, зобов`язавши старшого слідчого Полудненка В.І. винести додаткову постанову про розмір завданої шкоди, яку ним винесено 27 січня 2014 року.

23 грудня 2013 року прокурор, зловживаючи своїм службовим становищем, вчинив незаконні дії, а саме в порушення ч. 5 ст. 284 КПК України, виніс постанову про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року, проігнорувавши рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2013 року. У подальшому, постановою від 21 лютого 2014 року прокурором, в порушення п.п. 7, 8, 9, 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», визнано незаконною та скасовано постанову слідчого від 27 січня 2014 року про відшкодування завданої шкоди.

Вказані постанови прокурора були оскаржені до суду та 30 квітня 2014 року Соснівським районним судом м. Черкаси їх було скасовано (справа № 712/5329/14-к).

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 04 липня 2014 року ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси залишено без змін.

30 жовтня 2014 року ДКС України надіслала ОСОБА_1 листа, яким повідомила, що 10 липня 2014 року прокурором знову скасовано ті ж самі постанови слідчого. Працівники прокуратури в черговий раз, зловживаючи своїми правами, скасували законні та обґрунтовані постанови слідчого, які вже до цього були предметом оскарження, посилається позивач. Зазначені постанови прокурора від 10 липня 2014 року було також оскаржено до суду, а 03 лютого 2015 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси скаргу задоволено у повному обсязі.

Таким чином, вказує позивач ОСОБА_1 рішення про закриття кримінального провадження було прийнято слідчим ще 07 жовтня 2013 року, проте, лише з 03 лютого 2015 року його можливо вважати таким, що вступило в законну силу. В даному разі закриття кримінального провадження відбулось на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Позивач ОСОБА_1 посилається, що відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати». Отже, вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому незаконними діями, рішеннями прокуратури та органів досудового розслідування, в розмірах і в порядку, передбачених Законом. Позивач ОСОБА_1 упродовж 4 років 9 місяців не мав змоги працевлаштуватись, так як на час слідства він був відсторонений від офіційного місця роботи без виплати заробітної плати, а звільнення позивача було юридично неможливим, тому весь цей час він був вимушений рахуватись у штаті Соснівського відділу державної виконавчої служби. За таких обставин, позивач ОСОБА_1 не мав юридичної можливості виконувати будь-яку іншу роботу на умовах договору, оскільки перебував у трудових відносинах з державою, як державний службовець. Позивач ОСОБА_1 вказує, що зазнав значних душевних хвилювань від утвердження правоохоронними органами в очах оточуючих абсолютної недовіри до його слів. Намагання органів досудового розслідування будь-якими засобами запроторити ОСОБА_1 під варту значно впливало на його нервову систему та сприяло її істотному розладу. Від триваючих душевних хвилювань і переживань він не здатен був займатись будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватись з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими позивач почував себе невпевненим, так як у нього з`явилось почуття постійного переслідування, тотального контролю, що викликало відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей. Позивач ОСОБА_1 зазначає, що, остерігаючись безпідставного громадського осуду, упродовж декількох років намагався уникати будь-якого спілкування зі своїми знайомими та колегами. У нього з часом виникали постійні хвилювання за неправильне сприйняття ними цих подій та появу у них негативного ставлення, що, як він вважає, непоправно зашкодило його репутації як справедливої, добропорядної та законослухняної людини. Ці хвилювання не зникли і до цього часу, так як позивачу неприємно усвідомлювати, що досудове розслідування цієї справи ще не завершилось, матеріали кримінального провадження йому не надають, а тому він не може бути впевнений у тому, що розслідування кримінального провадження наразі не проводиться, а матеріали з часом не будуть передані до суду, а отже, на сьогодні ОСОБА_1 не може отримати повну реабілітацію та відновлення його порушених прав. Крім того, деякі співробітники, з якими ОСОБА_1 до того часу був у дружніх стосунках, в подальшому були визнані свідками подій, а отже, спілкування з ним їм було повністю заборонено, та розцінювалось як вплив на їх думку. Це сприяло виникненню у позивача ОСОБА_1 своєрідного почуття тривоги, він повинен був уникати будь-якого спілкування з оточуючими його до цього часу людьми та повністю розривати з ними стосунки, за що він почував себе відповідальним, вказує позивач. Порушення даної кримінальної справи супроводжувалось вчиненням співробітниками міліції та прокуратури ряду неправомірних дій, таких як застосування негласного прослуховування та аудіо-відео зйомки позивача, проведення обшуків та виїмок за місцем його роботи та проживання, що є втручанням у особисте життя особи та завдає шкоди його немайновим правам, вважає позивач. За вказаних обставин, вважає позивач ОСОБА_1 , є зрозумілим, що подальше проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0001152 є незаконним, а позивач має повне право на отримання будь-яких документів, які були зібрані органами досудового розслідування та містяться в матеріалах кримінального провадження.

15 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до старшого слідчого ВП ГУНП України в Черкаській області Полудненка В.І., у якій просив повідомити, чи здійснюється слідство по матеріалам даного кримінального провадження, після винесення ухвали Соснівським районним судом м. Черкаси від 03 лютого 2015 року, а також просив надати ці матеріали для ознайомлення та зняття копій.

21 квітня 2016 року слідчий за результатами розгляду заяви виніс постанову про відмову у задоволенні заяви. Підставою для такої відмови було вказано те, що у ОСОБА_1 відсутній відповідний процесуальний статус, який за законом зобов`язував би слідчого надавати матеріали кримінального провадження. Із вказаної постанови також вбачалась інформація про те, що досудове розслідування даного кримінального провадження надалі продовжується.

18 травня 2016 року ОСОБА_1 оскаржено вказану постанову слідчого до слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси, який 03 червня 2016 року погодився з висновками слідчого та відмовив у задоволенні скарги. Подальше вчинення дій з досудового розслідування даного кримінального провадження після того, як набула законної сили постанова про її закриття, не дає можливості довести невинуватість позивача у вчиненні злочину та бути впевненим у своїй правоті, вимагати повної реабілітації та визнання зарахування втраченого трудового стажу, а також додає невизначеності та провокує негативні наслідки.

06 червня 2016 року ОСОБА_1 , вважаючи, що постанова про закриття провадження в чергове була незаконно скасована прокуратурою, звертається з клопотанням до слідчого про надання йому копії чинної постанови прокурора про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року, для її подальшого оскарження.

08 червня 2016 року слідчий знову відмовив йому у задоволенні цього клопотання, з підстав відсутності у позивача необхідного процесуального статусу, який за законом зобов`язував би його надати матеріали кримінального провадження.

29 липня 2016 року позивач ОСОБА_1 в судовому порядку просив витребувати відповідну постанову прокурора про скасування постанови слідчого, з одночасним її скасуванням, про що звертався до слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси.

20 вересня 2016 року слідчий суддя Соснівського районного суду м. Черкаси відмовив у задоволені скарги, так як під час дослідження матеріалів кримінального провадження було встановлено, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження, після того як було ухвалено рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2015 року, прокуратурою вже не скасовувалась. Таким чином, суд не вбачаючи предмета оскарження, відмовив у задоволені скарги. Тобто, позивач вважає, що досудове розслідування триває.

За вказаних обставин, вказує позивач, є зрозумілим, що здійснення досудового розслідування кримінального провадження є незаконним, а ОСОБА_1 має право на отримання будь-яких його документів. Тому позивач вважає, що до цього часу він продовжує зазнавати моральної шкоди, яка полягає у не сприйнятті ним безкарності та безвідповідальності правоохоронних органів, через що існує психологічний дискомфорт. Відомості про закриття кримінального провадження до ЄРДР слідчим, прокурором не вносяться без наявних для цього законних підстав, а з цього приводу триває тяганина та невизначеність , посилається позивач у позові.

25 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з відповідною скаргою до Черкаської місцевої прокуратури, у якій просив зобов`язати слідчого СВ Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області внести відомості до ЄРДР про закриття кримінального провадження.

24 травня 2017 року прокуратурою надано відповідь на скаргу, у якій було вказано, що згідно даних ЄРДР за СВ Черкаського відділу поліції рахується кримінальне провадження № 0001152 від 14 березня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, яким не внесено відомості про закриття кримінального провадження на підставі постанови від 07 жовтня 2013 року. У зв`язку з викладеним, прокуратурою на адресу керівництва ГУНП в Черкаській області скеровано відповідний лист про проведення службового розслідування. З того часу позивач ОСОБА_1 не отримував жодних відомостей від Черкаської місцевої прокуратура чи ГУНП про результати проведення службового розслідування та інформації щодо внесення відомостей про закриття кримінального провадження до ЄРДР, а отже слід виходити з того, що органами досудового розслідування продовжується здійснюватись розслідування закритого кримінального провадження, вказує позивач.

ОСОБА_1 посилається, що моральна шкода полягає в систематичному перенесенні ним протягом надмірно тривалого часу нервових потрясінь та страждань, а з 2009 року позивач ОСОБА_1 постійно перебуває в ситуації певної правової невизначеності, непередбачуваності, неможливості будувати та планувати своє майбутнє. Він вказує, що моральна шкода також полягає у безпідставному триманні його під вартою протягом 25 днів, що негативно вплинуло на моральний стан позивача, так як такі події з ним трапились вперше, і він не був до них морально підготовленим. Позивач ОСОБА_1 був вимушений пристосовуватись до життя в незрозумілих умовах, без належного харчування, за відсутності необхідного одягу та білизни, в оточенні незнайомих осіб, які є до того ж злочинцями, зазначає він у позовній заяві. Упродовж всього часу знаходження під вартою позивач ОСОБА_1 мав небезпідставні побоювання за своє життя та здоров`я, знаходився в умовах постійного очікування певних неприємностей та знущань з боку оточуючих. Ці події вплинули на порушення його нормальних життєвих зв`язків, які були до цього добре налагоджені. Відсутність надії на повернення до звичайного способу життя та роботи вплинуло на порушення нормальних відносин позивача ОСОБА_1 з оточуючими людьми, погіршення стану здоров`я. Через здійснення активного кримінального переслідування була завдана непоправна шкода репутації позивача як сумлінного, чесного та добропорядного державного службовця, яке вплинуло на кар`єрне зростання ОСОБА_1 , вказує позивач. Зокрема, 03 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_1 був попереджений про проведення реорганізації органів виконавчої служби, а в подальшому був переведений на нижчу посаду.

Тривале відсторонення від роботи значно вплинуло на фаховий рівень ОСОБА_1 , який вже не міг виконувати одночасно декілька завдань, з якими раніше міг впоратись без жодних проблем. Для відновлення колишніх навиків позивачу необхідно було б витратити багато часу, що за наявних обставин було недоцільним, а тому ОСОБА_1 звільнився з державної служби.

ОСОБА_1 посилається, що з лютого 2009 року до цього часу він відстоює свої права, продовжуючи зазнавати особливого та надмірного тягара через психологічні страждання, які позивач зазнає від хвилювань та невизначеності, переживання та розчарування, через емоційні травми, що отримує він від очікування логічного завершення триваючих процесів, в той час як органи слідства та прокуратури продовжують нехтувати його правами, не бажаючи надавати матеріали кримінального провадження та вносити відомості про його закриття до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

ОСОБА_1 посилається, що відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону «Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), відшкодуванню підлягає шкода, яка завдана громадянинові внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою, проведення неправомірних обшуків та виїмки, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне відсторонення від посади та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У п.17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, передбачено, що відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного суду України № 6-2203 цс15 від 02 грудня 2015 року, посилається позивач ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, позивач ОСОБА_1 вважає, що при наявності підстав для відшкодування шкоди, спричиненої особі діями (рішеннями) органів прокуратури, така шкода відшкодовується за рахунок коштів Державного бюджету, операції з якими віднесено до повноважень Державного казначейства. У даному випадку позивач вважає за необхідне рахувати розмір моральної шкоди за період часу з 10 лютого 2009 року (дата затримання) по день подачі цього позову - за 08 років 08 місяців, то відповідно даний період (104 місяці) і є тим мінімальним строком за який слід здійснювати нарахування розміру моральної шкоди.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня 2017 року - 3200 гривень. Тому стягнення на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди за весь час здійснення досудового розслідування даного провадження, має складати не менше 332 800 грн.

Позивач ОСОБА_1 посилається, що відповідно до ст. 1176 ЦК України, ст. 1 Закону про відшкодування шкоди, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тримання під вартою чи підписки про невиїзд, незаконне затримання, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Згідно до п. 9 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішення нього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При такому визначенні розміру моральної шкоди слід керуватись п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4, який містить загальну рекомендацію щодо визначення розміру моральної шкоди, тобто використання кратного співвідношення мінімального розміру заробітної плати, що діє на час розгляду справи, вказує позивач. Проте Законом про відшкодування шкоди та п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 не передбачено використання кратності розміру відшкодування, а зазначено, що моральна шкода розраховується з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що, виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, враховуючи характер, тривалість та обсяг моральних страждань, просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з державного бюджету на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди - 500000 грн.

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог. Вказавши при цьому, що згідно висновку судово-психологічної експертизи від 15 листопада 2018 року № 4456/4457/18-26 внаслідок зазначених у позовній заяві подій та обставин справи позивачу ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, еквівалент грошового відшкодування за яку, з урахуванням психологічних коефіцієнтів в літерному позначенні складатиме матеріальний еквівалент 180 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом, що в грошовому виразі складає 751140 грн. (180 х 4173 = 751140, де 4173 мінімальна заробітна плата з 01.01.2019) . Позивач просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з державного бюджету на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 751140 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2019 року позов представника позивач ОСОБА_1 - адвоката Станчука М.Г. до ДКС України, Прокуратури Черкаської області, Черкаської місцевої прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями прокуратури - задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 751140 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 був позбавлений права працювати за спеціальністю і тільки у 2015 році отримав посвідчення на зайняття адвокатською діяльністю, жити повноцінним життям, спілкуватись з рідними та близькими. Суд погодився з посиланнями позивача ОСОБА_1 на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного суду, у справі № 686/23731/15-ц від 20 вересня 2018 року. Зокрема, у вищевказаній постанові зазначено, що «…законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі». А тому з врахуванням перелічених обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, висновків, викладених в судовій психологічній експертизі № 4456/4457/18-26 від 15 листопада 2018 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що необхідним та достатнім за вказаних обставин розміром грошового відшкодування моральної шкоди є шкода у розмірі 751140 грн. (4173 грн. - мінімальна заробітна плата установлена на 2019 рік Х 180).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 27 травня 2019 року Прокуратура Черкаської області, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2019 року, та постановити нову постанову якою позовні вимоги задовольнити частково: стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 109 780 грн. 19 коп. Крім того, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга прокуратурою мотивована тим, що факт закриття кримінального провадження № 0001152, на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, надав останньому право ставити питання про відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями досудового розслідування, прокуратури і суду». Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 послався на тривале перебування його під слідством, що відповідно перешкоджало останньому в професійній діяльності, та порушило його нормальні життєві зв`язки, а також на висновки проведеної у справі судово-психологічної експертизи. Однак, за переконанням скаржника, при цьому ОСОБА_1 мав довести не лише факт реабілітації, а й наявності зв`язку з цим моральної шкоди та її розміру, зазначивши, що до даних правовідносин, не застосовується презумпція моральної шкоди. Це правило реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру.

Скаржник вважає, що факт підтвердження шкоди доводить позивач, який повинен у підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати доказ застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми. Разом з тим, крім процесуальних документів, які підтверджують факт реабілітації, позивач ОСОБА_1 не надав до суду будь-яких доказів, які б могли бути підставою, для визначення розміру моральної шкоди у вказаній ним сумі.

Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жодним законом не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію, вважає скаржник. Розмір відшкодування шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Вирішуючи спір по суті, та визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд першої виходив з розрахунку такої шкоди, наведеного у висновку судово - психологічної експертизи від 15 листопада 2018 року № 4456/4457/18-26, згідно з яким розмір моральної шкоди, що була заподіяна позивачу, з урахуванням психологічних коефіцієнтів може встановити 180 мінімальних розмірів заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

У той же час, вважає прокуратура, суд першої інстанції вказаному висновку належної оцінки не надав та не врахував, що наведені у ньому розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану позивачу є лише науково практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей підекспертного і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації, ці висновки носять ймовірних характер, тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди мають перевірятися у сукупності з іншими доказами по справі.

Наряду з викладеним, за переконанням скаржника, не надано оцінку факту наявності постанови СВ Соснівського РВ у м. Черкаси УМВС України в Черкаській області від 27 січня 2014 року про відшкодування завданої шкоди, втраченого заробітку ОСОБА_1 в розмірі 109780 грн. 19 коп., яка на даний час є чинною., що також не враховано судом.

Скаржник посилається, що крім процесуальних документів, які підтверджують факт реабілітації, позивач ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів, в частині вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, які б були підставою для визначення такого значного розміру моральної шкоди у вказаній ним сумі. Окрім того, судом першої інстанції не встановлено строк перебування ОСОБА_1 під досудовим та судовим слідством, оскільки строки визначені позивачем, відповідачем та експертом у висновку різні.

16 серпня 2019 року Прокуратура Черкаської області звернулася із заявою про виправлення описки у поданій апеляційній скарзі, а саме замість 102 400 грн. 31 коп. невірно зазначено 109 780 грн. 19 коп. Тому прокуратура, посилаючись, що під час розгляду справи судом першої інстанції органами прокуратури визнавався позов саме на вказану суму, 102 400 грн. 31 коп. і просить задовольнити позов частково у такому розмірі стягнення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому 19 червня 2019 року апеляційному суду, ОСОБА_1 заперечує проти доводів, щодо недоцільності взяття до уваги висновків експерта, оскільки на переконання скаржника він не узгоджений з матеріалами справи та переконаний, що вказане не відповідає дійсності і відповідно спростовується матеріалами справи. Так, позивач вважає, що висновок експерта обґрунтував конкретну суму понесеної ним моральної шкоди, і саме тому виникли підстави для збільшення ним позовних вимог.

У відзиві вказується, що позивач детально виклав всі обставини, які підтверджують завдання йому моральної шкоди. Дані обставини підтверджено доказами у справі, а сам факт їх виникнення внаслідок незаконного кримінального переслідування свідчить про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, розмір якої був значним та обґрунтований позивачем. ОСОБА_1 посилається, що стягнення моральної шкоди у розмірі 751140 грн. є цілком обґрунтованим та підтверджується належними, допустимими і достовірними доказами.

ОСОБА_1 вказує, що в свою чергу, Прокуратура Черкаської області не заперечувала щодо проведення вказаної експертизи, а після отримання висновку не заявляла жодних зауважень чи клопотань щодо його обґрунтованості. Прокурором не заявлялось клопотання про виклик експерта для допиту щодо наданих ним висновків, як і не заявлялось клопотання про проведення повторної чи додаткової експертизи. Тому ОСОБА_1 вважає, що доводи скаржника про необґрунтованість висновку експерта чи його невідповідності матеріалам справи не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції , оскільки такі зауваження не були заявлені суду першої інстанції. Також вказує, що прокуратурою не оскаржується сам факт отримання моральної шкоди, а лише її розмір, визначений експертом.

ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу прокуратури на рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 31 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою в даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 червня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 26 червня 2019 року з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Розгляд справи відкладено. 25 червня 2019 року Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області подало апеляційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2019 року, яка ухвалою від 02 липня 2019 року залишена буз руху, та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

Відповідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим суду була передана для розгляду вказана цивільна справа.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В., суддів у складі колегії : Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

Ухвалою судді Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В. від 06 серпня 2019 року матеріали цивільної справи № 711/9733/17 разом з апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Станчука Михайла Григоровича та апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, яка відповідно ухвалою від 02 липня 2019 року залишена буз руху прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області у сказаній справі визнана неподаною та повернута особі, яка її подала, у зв`язку із невиконанням ухвали суду про залишення без руху апеляційної скарги та не сплати судового збору.

Вказану справу призначено до судового розгляду на 03 вересня 2019 року з участю сторін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представників позивача та прокуратури, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Як вбачається з матеріалів справи 10 лютого 2009 року слідчим прокуратури міста Черкаси порушено кримінальну справу № відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, і в цей же день його затримано в порядку ст.115 КПК України (1960 р.) за підозрою у вчиненні злочину, поміщено до ізолятора тимчасового тримання м. Черкаси.

Слідчим прокуратури 13 лютого 2009 року винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого по справі та цього ж дня Соснівським районним судом м. Черкаси строк затримання продовжено до 10 діб.

Соснівським районним судом м. Черкаси 20 лютого 2009 року винесено постанову про обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, унаслідок чого його було поміщено до Черкаського слідчого ізолятора № 30, де він і перебував до 04 березня 2009 року.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 березня 2009 року постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2009 року скасовано і ОСОБА_1 звільнено з - під варти.

З 04 березня 2009 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який було скасовано лише 12 грудня 2013 року.

10 березня 2009 року слідчим винесено постанову про відсторонення позивача ОСОБА_1 від посади на термін проведення слідства без збереження заробітної плати. На виконання даної постанови слідчого начальником Головного управління юстиції в Черкаській області видано наказ № 157/к від 10 березня 2009 року, який було скасовано лише 12 грудня 2013 року.

21 травня 2009 року кримінальну справу з обвинувальним висновком згідно ст. 232 КПК України (1960 р.) направлено до Соснівського районного суду м. Черкаси.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2012 року кримінальну справу № направлено прокурору для проведення додаткового розслідування, яку ухвалою Апеляційного суду Черкаської області залишено без змін.

14 березня 2013 року старшим слідчим СВ Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області відомості за матеріалами вказаної кримінальної справи внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001125. Під час досудового розслідування слідчим тричі виносилися постанови про закриття кримінального правопорушення. Проте, вказані постанови скасовувалися процесуальними прокурорами.

Кримінальне провадження 07 жовтня 2013 року в черговий раз було закрито, але не виконано відповідні дії, пов`язані з реабілітацією позивача, в зв`язку з чим до Соснівського районного суду м. Черкаси було направлено скаргу на бездіяльність слідчого та процесуального прокурора. В ході розгляду цієї скарги прокурором визнано законність та обґрунтованість постанови про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2013 року постанову про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року визнано такою, що набрала законної сили, а всі раніше обрані відносно ОСОБА_1 заходи процесуального примусу було скасовано. Цією ж ухвалою суд скасував постанову слідчого про відсторонення ОСОБА_1 від посади зобов`язавши старшого слідчого винести додаткову постанову про розмір завданої шкоди, яку ним винесено 27 січня 2014 року.

23 грудня 2013 року прокурор виніс постанову про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2013 року, проігнорувавши рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2013 року.

Постановою старшого слідчого СВ Соснівського РВ м. Черкаси Полудненка В.І. від 27 січня 2014 року про відшкодування завданої шкоди встановлено, що загальна сума, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 складає 109780 грн. 19 коп., в т.ч. ЄСВ до Пенсійного фонду становить 5414 грн. 89 коп. та Податок на доходи фізичних осіб становить 17498 грн. 50 коп. Виплату грошових коштів покладено на Державну казначейську службу України.

Постановою прокурора прокуратури м. Черкаси Нестерчука А.Ю. від 21 лютого 2014 року скасовано постанову слідчого Полудненка В.І. від 27 січня 2014 року про відшкодування завданої шкоди.

30 квітня 2014 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04 липня 2014 року, скасовано постанови прокурора прокуратури м. Черкаси Нестерчука А.Ю. від 23 грудня 2013 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження та від 21 лютого 2014 року про скасування постанови про відшкодування завданої шкоди.

Постановами заступника прокурора міста Черкаси Шляхова А.В. від 10 липня 2014 року, постанови слідчого СВ Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області Полудненка В.І. від 27 січня 2014 року про відшкодування завданої шкоди та про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0001152 від 15 березня 2013 року, скасовано.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2015 року скасовано постанови заступника прокурора міста Черкаси Шляхова А.В. від 10 липня 2014 року про скасування постанов слідчого СВ Соснівського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області Полудненка В.І. від 27 січня 2014 року про відшкодування завданої шкоди та про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0001152 від 15 березня 2013 року. Як встановлено в судовому засіданні, лише у 2017 році внесені відомості у ЄРДР про закриття даного кримінального провадження.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації. Судом першої інстанції встановлено, що кримінальне переслідування позивача ОСОБА_1 припинено з підстав, які його реабілітують, оскільки його вина у вчиненні злочину не була доведена у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Представник позивача Станчук ОСОБА_2 18 грудня 2017 року заявив клопотання про проведення у справі судової психологічної експертизи, мотивуючи тим, що розмір заявленої моральної шкоди визначено суб`єктивною оцінкою позивача, що не дає змогу здійснити конкретизацію.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2017 року у зазначеній справі призначено судово психологічну експертизу.

Як вбачається із матеріалів справи представник прокуратури Черкаської області не заперечував, щодо задоволення вищезазначеного клопотання про призначення експертизи.

У висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 4456/4457/18-26 від 15 листопада 2018 року, вказано, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 61 місяць 22 дні у період з 10.02.2009 року по 03.02.2015 року, з яких з 10.02.2009 року по 04.03.2009 року утримувався в Черкаському слідчому ізоляторі та ізоляторі тимчасового тримання м. Черкаси.

Із висновку експертизи вбачається, що зазначена у позовній заяві ситуація, яка пов`язана з притягненням до кримінальної відповідальності та кримінальним переслідуванням ОСОБА_1 для нього є психотравмуючою. Глибина та інтенсивність психотравмуючого впливу згідно зазначеної ситуації на особистість ОСОБА_1 носить легкий ступінь ситуації психологічного ураження, який відповідає короткочасним зміненим психічним станам не хворобливого рівня, незначним (неглибоким) змінам у психічній діяльності. Внаслідок зазначених подій у позовній заяві, обставин справи ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду. Орієнтовний еквівалент грошового відшкодування за завдану моральну шкоду діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду ОСОБА_1 . з урахуванням психологічних коефіцієнтів в літерному позначенні складатиме матеріальний еквівалент: 180 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Суд першої інстанції, оцінивши докази по справі, надані сторонами, виходячи із засад розумності, виваженості і та справедливості, враховуючи висновки судово психологічної експертизи від 15.11. 2018 року дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення грошового відшкодування моральної шкоди на користь позивача у розмірі 751140 грн. , виходячи із мінімальної зарплати за 2019 рік у розмірі 4173 грн., та 180 мінімальних заробітних плат, вказаних у висновку експертизи.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що такий розмір моральної шкоди є завищеним, та не відповідає обставинам справи, а суд першої інстанції не звернув уваги, що у висновку експертизи вказано, що розмір відшкодування складатиме орієнтовний еквівалент грошового відшкодування. Крім того, у висновку експертизи вказано, що глибина та інтенсивність психотравмуючого впливу згідно зазначеної ситуації на особистість ОСОБА_1 носить легкий ступінь ситуації психологічного ураження, який відповідає короткочасним зміненим психічним станам не хворобливого рівня, незначним (неглибоким) змінам у психічній діяльності, на що суд першої інстанції не звернув уваги, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню щодо розміру стягнення моральної шкоди, та погоджується із скаржником, що визначений судом першої інстанції розмір стягнення моральної шкоди є завищеним розміром відшкодування.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені у висновку судово-психологічної експертизи від 15 листопада 2018 року розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально особистих властивостей підекспертного і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації, ці висновки носять ймовірний характер, тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди мають перевірятися у сукупності з іншими доказами по справі, що судом першої інстанції не було враховано.

Згідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Отже, колегія суддів, оцінюючи наявні докази у справі, та висновок експертизи вважає, що висновок експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди у розмірі 180 мінімальних заробітних плат не відповідає розміру заподіяної позивачу моральної шкоди саме у такому розмірі, а лише частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Частинами п`ятою та шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 незаконно обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення та перебував під слідством з 10 лютого 2009 року по 03 лютого 2015 року, під вартою ОСОБА_1 перебував з 10 лютого 2009 року до 04 березня 2009 року, що відповідно дає підстави для наявності у останнього права на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, виходячи з норм права, що зазначалися вище.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визнати обґрунтованим і достатнім й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Викладене узгоджується з іншим правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 61- 44914св18.

У випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суди повинні виходити з положень частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, тривалість незаконного обвинувачення (перебування під слідством й судом), глибину душевних страждань, та визначити розмір відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи із засад розумності та справедливості.

Така позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц (провадження № 61-34358св18).

За таких обставин, колегія вважає доцільним здійснювати розрахунок, виходячи з періоду перебування під слідством чи судом, та мінімального розміру заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо часткового задоволення вимог та стягнення моральної шкоди у розмірі 102 400 грн. 31 коп. не є обґрунтованими, так як не відповідають вимогам закону та правовим висновкам Верховного Суду щодо стягнення моральної шкоди у розмірі мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць, тому не підлягають задоволенню колегією суддів про стягнення моральної шкоди у вищевказаному розмірі.

Відповідно до ст. 8. Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата з 01 січня 2019 року становить - 4173 грн.

Приймаючи до уваги положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно якого розмір моральної шкоди, який слід стягнути на користь позивача становить за період з 10 лютого 2009 року по 13 лютого 2015 року 300 873 грн. 30 коп. (72 місяць 3 дні х 4173 грн. = 300 873 грн. 30 коп.)

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими лише в частині щодо зменшення розміру стягнення моральної шкоди, тому підлягають частковому задоволенню в частині зменшення розміру відшкодування до суми, що становить 300 873 грн. 30 коп. з урахуванням характеру ступеню та глибини моральної шкоди завданої позивачу, а також нетривалого перебування позивача безпосередньо під вартою, соціалізацію з доступом до всіх необхідних для нормальної життєдіяльності ресурсів, в тому числі створення ним у вказаний період сім`ї , а також отримання Свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю у 2015 році, і вказують на те, що визначений розмір відшкодування відповідатиме розміру моральної шкоди завданої позивачу.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, тому рішення суду підлягає зміні та зменшенню розміру моральної шкоди у частині визначеного розміру моральної шкоди судом першої інстанції, а отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що постановою апеляційного суду рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси 25 квітня 2019 року в частині розміру моральної шкоди змінено, зменшено розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача з 751140 грн. до 300 873 грн. 30 коп., то перерозподілу підлягають судові витрати по справі.

Враховуючи, що апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області задоволено частково, а при поданні апеляційної скарги відповідачем було сплачено 11 265 грн. судового збору, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору у даній справі, колегія суддів вважає, що з Державного бюджету України слід стягнути на користь Прокуратури Черкаської області частково судові витрати у розмірі 4512 грн. 25 коп. за сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2019 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зменшити розмір з стягнення з 751140 грн. до 300 873 грн. 30 коп. на користь ОСОБА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути частково з Державного бюджету України на користь Прокуратури Черкаської області 4512 грн. 25 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 вересня 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов