Дата документу 11.12.2019 Справа № 325/940/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/940/19 Головуючий у 1 інстанції Пантилус О.П.
Провадження № 22-ц/807/3401/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду запорізької області від 29 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що між ним та ОСОБА_1 01.03.2018 укладено договір позики, згідно розписки ОСОБА_1 про отримання ним грошових коштів 2760 доларів США зі строком повернення до 01 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 зобов`язання не виконав, позику повністю не повернув.

Станом на 09 вересня 2018 року відповідач повернув йому лише 560 доларів США.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 2 200 доларів США та суму пені у розмірі 15 144,99 грн. стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги частково, з урахуванням отриманих від ОСОБА_1 01.02.2019 року 400 доларів США на погашення суми боргу за позикою. Зазначив, що суми вказані в документі «Розрахунок процентів» від 02.11.2018, який складений відповідачем, а ним підписаний, свідчить про сплату відповідачем саме процентів, про які сторони домовились згодом, а не про погашення основного боргу.

Рішенням Приазовського районного суду запорізької області від 29 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики в розмірі 1800 доларів США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 498 грн. 37 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з нього 1610 доларів США.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фактично він отримав від позивача не 2760 доларів США, а 2200 доларів США, хоча розписка була складена на більшу суму з урахуванням винагороди позивачу, яку позивач хотів отримати за користування коштами. 02.11.2018 року він віддав позивачу 2 540 грн. (які за домовленістю сторін еквівалентом 100 доларів США) та 90 доларів США, про що позивач надав йому розписку. Також наприкінці 2018 року він передав позивачу в рахунок боргу 400 доларів США. Виходячи з викладеного, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором позики могли бути задоволенні судом в сумі 1910 доларів США.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно розписки від 01.03.2018 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 2760 доларів США та зобов`язався повернути всю суму боргу до 01.09.2018.

Зі зворотної сторони розписки вбачається, що позивачем від відповідача 09.09.2018 року отримано 560 доларів США та 01.02.2019 року отримано 400 доларів США.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку процентів від 02.11.2018 року (а.с.29), ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 проценти за вересень і жовтень 2018 року в сумі 2540 грн. і 90 доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що сплачені ним кошти в сумі 2540 грн. і 90 доларів США. є погашенням позики.

Проте, на підтвердження того, що сплачені кошти в сумі 2540 грн. і 90 доларів США. Є основної суми позики, а не процентами не надано доказів.

За приписами ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що укладений між сторонами договір позики, згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України, укладено в письмовій формі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що він отримав від ОСОБА_2 не 2760 доларів США, а 2200 доларів США.

Проте, в супереч статті 78 ЦПК України скаржником на підтвердження зазначено не надано належних та допустимих доказів.

Підтвердженням того, що відповідач отримав від позивача в борг грошову суму у розмірі 2 760 доларів США є розписка від 01.0.32019 року складена ОСОБА_1 .

Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відповідачем заявлено не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих письмових доказів на спростування обставин про отримання ним позики 2200 доларів США, а не 2760 доларів США, а також про сплату ним саме боргу, а не процентів в розмірі 2540 грн. і 90 доларів США.

За приписами ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 не повернутий борг за договором позики від 01.03.2018 року в розмірі 1800 доларів США та дійшов висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором в позики у розмірі 1800 доларів США.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до розписки від 01.03.2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг саме 2 760 доларів США.

09.09.2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 560 доларів США.

01.02.2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 400 доларів США.

Доказів на підтвердження того, що відповідач отримав від позивача у борг 2 200 доларів США скаржником не надано

Висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Приазовського районного суду запорізької області від 29 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: