Справа № 214/4162/18
2/214/1063/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 січня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Джемерчук О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод», Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» про відшкодування моральної шкоди працівнику внаслідок ушкодженням здоровя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 «Криворізький центральний рудоремонтний завод» (далі по тексту ОСОБА_4 «КЦРЗ») на свою користь 5211 грн., а з відповідача ОСОБА_4 «Криворізький завод гірничого обладнання» (далі по тексту ОСОБА_4 «КЗГО») на свою користь 9789 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням її здоров'я, вмотивувавши свої вимоги тим, що з 29 вересня 1997 року по 31 жовтня 2001 року працювала у відповідача ОСОБА_4 «КЦРЗ» на посаді машиніста крану, зайнятого на гарячих ділянках робіт, а з 01 листопада 2001 року по 09 червня 2009 року у відповідача ОСОБА_4 «КЗГО» на цій же посаді, тобто у обох відповідачів вона виконувала роботу, повязану із шкідливими факторами, що призвело до погіршення стану її здоров'я та частих захворювань, у звязку з чим 23 вересня 2009 року висновком медико-соціальної експертної комісії їй було первинно встановлено 10%втрати професійної працездатності безстроково. Вважає, що саме за вини відповідачів, адміністрація яких не забезпечила її здоровими та безпечними умовами праці, її здоровя було пошкоджено, чим було завдано їй моральної шкоди: вона відчуває себе неповноцінною людиною, весь час відчуває фізичну біль та у звязку з цим перебуває у пригніченому стані, вимушена постійно проходити лікування, тому на підставі положень Конституції України, КЗпП України та ЦК України кожен із відповідачів повинен відшкодувати їй завдану моральну шкоду у визначеному нею розмірі без урахування податків та обовязкових платежів.

Представник позивача у судовому засідання позов підтримала за підстав, у ньому викладених.

Представник відповідачів заперечувала проти задоволення позову, пославшись, зокрема, на те, що позивач свідомо виконувала роботу, повязану із шкідливими факторами та була обізнаною про її наслідки, отримувала в якості компенсації такої роботи додаткову відпустку та спеціальні продукти харчування, а також зазначила про недоведеність з боку позивача наявності моральної шкоди.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з трудової книжки позивача, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.06.2009 року, позивач із 29 вересня 1997 року по 31 жовтня 2001 року працювала у відповідача ОСОБА_4 «КЦРЗ» на посаді машиніста крану, зайнятого на гарячих ділянках робіт, а з 01 листопада 2001 року по 09 червня 2009 року у відповідача ОСОБА_4 «КЗГО» на цій же посаді, тобто у обох відповідачів вона виконувала роботу, повязану із шкідливими факторами, де й отримала хронічне професійне захворювання, повязане з виконанням трудових обовязків у важких та шкідливих для здоров'я умовах (а.с.7, 8, 11).

Висновком медико-соціальної експертної комісії від 23.09.2009 року позивачу було встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.6).

У звязку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби (а.с.9, 10).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 2371 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відтак, таку шкоду згідно з правилами ст. 2371 КЗпП України позивачу повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, кожний з відповідачів з урахуванням тривалості виконання позивачем трудових обовязків у кожного з них.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 3 та 5 своєї Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підставі згаданих вище висновку МСЕК, акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та відповідним медичних документів встановлено, що саме у звязку з порушенням роботодавцями законних прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці настали негативні для неї наслідки у вигляді погіршення здоров'я, які, у свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 10% та безперечно привели до моральних страждань позивача, тому суд уважає, що вимоги про стягнення з кожного відповідача моральної шкоди є обґрунтованими.

Вирішуючи питання про розмір матеріальної шкоди, суд ураховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини кожного з підприємства, посадові особи яких на протязі тривалого часу не намагались створити належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, повязаних з таким станом її здоров'я, який не дає відчути себе повноцінним членом суспільства та примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації, тому суд уважає, що у звязку з цим розмір моральної шкоди, який повинно стягнути з кожного відповідача, має бути визначений наступним чином: із ОСОБА_4 «КЦРЗ», у якого позивач працювала 4 роки та 1 місяць, що становить 34,74% від загального розміру моральної шкоди у 15000 грн. у розмірі 5211 грн., із ОСОБА_4 «КЗГО», у якого позивач працювала 4 роки та 1 місяць, що становить 65,26% від загального розміру моральної шкоди у 15000 грн. у розмірі 9789 грн.

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі положень ст. 341 ЦПК України, з ОСОБА_4 «КЦРЗ» у дохід держави підлягають стягненню у рахунок сплати судового збору 245 грн., із ОСОБА_4 «КЗГО» у дохід держави підлягають стягненню у рахунок сплати судового збору 460 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України,ст. ст. 3, 4, 5, 10-13, 19, 76-82, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_3 5211 (пять тисяч двісті одинадцять) грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь ОСОБА_3 9789 (девять тисяч сімсот вісімдесят девять) грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути у дохід держави в рахунок сплати судового збору з Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» 245 грн. та з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» 460 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через цей суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя В.В. Попов.

Повне рішення виготовлено 23 січня 2019 року.