КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2019 року місто Київ

Справа №757/36072/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргуОСОБА_1 в особі представника адвоката Любаренка Ігоря Олеговича на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Батрина О.В. від 13 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з наведеним позовом. Просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») не компенсовані витрати в сумі 464,4 грн понесених ним при купівлі проїзних білетів, стягнути 180 грн не виплачених добових витрат та середній заробіток за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на користь ОСОБА_1 в розмірі 638, 92 грн за кожен день затримки.

Свої вимоги обґрунтовав тим, що на підставі наказу № 658-к/ТР від 10 серпня 2017 року з 14 серпня 2017 року працював на посаді головного юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство в ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на фізичних осіб на здійснення ліквідації AT «Дельта Банк» Кадирова В.В. № 438-к ПМ від 31 жовтня 2017 року він був відряджений до м. Херсона для участі в судовому засіданні у справі № 923/757/17.

Однак, після повернення з відрядження, всупереч положенням ст. 121 КЗпП України, відповідач не компенсував понесені витрати на проїзні квитки Київ-Херсон (№ 000B3D78-DF38-14ВС-0001) та Херсон-Київ (№ 000B3D78-1FF8-584F- 0001).

З 16 лютого 2018 року його звільнено із займаної посади за угодою сторін, згідно з наказом № 141-к/ТР від 16 лютого 2018 року. При цьому, після його звільнення, всупереч положенням ст. 116 КЗпП України відповідачем не проведено остаточного розрахунку: не виплачено вартість витрат на проїзні квитки в сумі 228,60 грн та 235,80 грн, не компенсовано добові витрати із розрахунку 60 грн на добу за 3 доби, що складає 180 грн. Зважаючи на порушення відповідачем положень ст. 117 КЗпП України, позивач просив стягнути середній заробіток за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Любаренка І.О., з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення районного суду скасувати та винести нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважав, що районний суд ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що працівникам, що направлені в службове відрядження, оплата праці здійснюється відповідно до умов визначених трудовим або колективним договором і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Компенсація витрат це пряма норма законодавства, а тому відповідальність за дотримання мінімальних гарантій покладена на роботодавця в незалежності від подання звіту. Крім того, він подав звіт після повернення з відрядження.

Стверджував, що районним судом проігноровано Закон України «Про оплату праці», відповідно до якого, роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку та висновки викладені в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Звернув увагу на те, що відповідачем не надано доказів на порушення ним внутрішніх наказів, а також, з посиланням на рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року, наполягав на тому, що строк позовної давності ним не порушено.

Відповідач своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу не скористався і своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача добових на відрядження в сумі 180 грн та витрат на купівлю проїзних квитків в сумі 464,40 грн, районний суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не дотримано положень Порядку оформлення та бухгалтерського обліку витрат на відрядження АТ «Дельта Банк» та не подано до заяви на видачу готівки для службового відрядження, заяви про використання коштів з оригіналами проїзних документів на відрядження, відсутності посвідчення на відрядження та даних у такому посвідченні щодо перебування позивача у відрядженні. У зв`язку із відмовою у задоволенні наведених позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку в порядку ст. 117 КЗпП України також задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від позовних вимог про стягнення витрат на проїзд та добових, пов`язаних з відрядженням.

Колегія суддів з цим висновками районного суду погодилася, оскільки вони ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідають фактичним обставинам справи.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

14 серпня 2017 року по 16 лютого 2018 року ОСОБА_1 працював на посаді головного юрисконсульта управління по роботі з неплатоспроможними клієнтами департаменту по роботі з Державною виконавчою службою та супроводження справ про банкрутство в ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 4, 5).

Згідно з наказом від 31 жовтня 2017 року № 438-к/ТМ ОСОБА_1 відряджено до м. Херсон до господарського суду Херсонської області з метою участі у судовому засіданні строком на 3 дні з 31 жовтня 2017 року по 02 листопада 2017 року(а.с. 26).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилалася в обґрунтування вимог позову.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Правильно, не зважаючи на доводи апелянта, районним судом не визнано в якості належних і допустимих доказів обґрунтування позову і надані позивачем ксерокопії посадочних документів, а також витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Оскільки позивачем не дотримано положень Порядку оформлення та бухгалтерського обліку витрат на відрядження АТ «Дельта Банк» та не подано до заяви на видачу готівки для службового відрядження заяви про використання коштів з оригіналами проїзних документів на відрядження, а також за відсутності посвідчення на відрядження та даних у такому посвідченні щодо перебування позивача у відрядженні, його посилання щодо покладення відповідальності на роботодавця за дотримання мінімальних гарантій в незалежності від подання звіту та практику Європейського суду з прав людини являються надуманими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків теж суду не спростовують, а свідчать про помилкове тлумачення апелянтом норм трудового і цивільно-процесуального законодавства.

За наведеного, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тому, керуючись ч. 13 ст. 7 , п. 1 ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Любаренка Ігоря Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках встановлених ст. 389 ЦПК України.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова