Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2577/18

16 січня 2019 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді: Міськевич О.Я.

секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

з участю представника позивача-адвоката: ОСОБА_1

представника служби в справах дітей : Сметанюк М.М.

розглянувши у порядку загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представник органу опіки і піклування про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представник органу опіки і піклування про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14 липня 2006 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4, який зареєструваний у виконавчому комітеті Чорнопотоківської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №11.

Від шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 -ІНФОРМАЦІЯ_2 рокународження та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 12.01.2015р. шлюб між ними розірвано. Згідно з рішенням суду неповнолітніх дітей залишено проживати з матір"ю.

Вона створила дітям належні умови для нормального фізичного та духовного розвитку, забезпечила всім необхідним.

З 2013 року вони з відповідачем припинили спільно проживати. Для того, щоб матеріально забезпечувати дітей, вона змушена була виїхати на заробітки в Нідерланди, де працювала тривалий час. Вона своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5. та ОСОБА_6 теж неодноразово привозила до Нідерландів, де поєднувала роботу та відпочинок з дітьми.

Останній раз діти виїжджали за кордон за рішенням суду без згоди батька, так як вона не знає, де знаходиться відповідач, так як за місцем реєстрації він відсутній тривалий час, а тому не може отримати від нього дозвіл на виїзд дітей за кордон.

Відповідач ще до розірвання шлюбу проживав окремо, з дітьми не спілкується, не цікавиться їх успіхами в школі.

На даний час вона проживає в цивільному шлюбі з громадянином Нідерландів ОСОБА_8 та має дозвіл на постійне місце проживання в його помешканні за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_8 має постійне місце роботи та постійний дохід в розмірі 1900 Євро на місяць.

Під час відвідування дітьми Нідерландів їм дуже сподобалось і звичайно вони б хотіли залишитись в Нідерландах та постійно проживати з нею.

На час її відсутності вихованням неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 займається їх бабуся, однак діти дуже сумують за нею , розлука травмує їх.

На даний час вона має можливість їх утримувати та забезпечити нормальний рівень життя в Нідерландах, однак відсутність згоди батька перешкоджає дітям виїхати до неї на постійне місце проживання.

Відповідача давно немає в Україні, він не бере участі у вихованні дітей, вона неодноразово намагалися зв'язатися з відповідачем та отримати дозвіл без суду, але місце знаходження відповідача їй невідоме, а тому вона позбавлена можливості отримати від нього згоду на виїзд дітей на постійне місце проживання за кордон.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позов ОСОБА_3 підтримала повністю з підстав зазнечених в позовній заяві та просить надати дозвіл на виїзд за кордон: в Республіка Польща та на постійне місце проживання в Нідерланди неповнолітнім дітям - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із їхньою матір'ю - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, або з іншою уповноваженою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, особою, без згоди батька дітей - ОСОБА_4. Не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представника органу опіки і піклування, в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову ОСОБА_3. Так як при винесенні рішення враховуються інтереси неповнолітніх дітей, які згідно актів обстеження проживають з матір"ю, знаходяться на її утриманні і вихованні. Місце знаходження батька неповнолітніх дітей невідоме. Батько дійсно не цікавиться долею дітей, не займається їх вихованням. А тому, не заперечує про надання дозволу на виїзд за кордон: в Республіку Польщу та на постійне місце проживання в Нідерланди неповнолітнім дітям - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із їхньою матір'ю - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, або з іншою уповноваженою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, особою, без згоди батька дітей - ОСОБА_4.

Суд, вислухавши представника позивача, представник третьої особи, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, з'ясувавши фактичні обставини, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14 липня 2006 року позивач ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4, який зареєструваний у виконавчому комітеті Чорнопотоківської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис №11.

Від шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 -ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-6).

З 2013 року сторони припинили спільне проживання.

Згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12.01.2015 р. шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_5 -ІНФОРМАЦІЯ_2 рокународження та сина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з матір"ю (а.с. 7).

Відповідач не виконує батьківських обов'язків, участі у житті дітей не бере. Його місце проживання позивачу не відоме, а тому вона не може отримати від нього дозвіл на виїзд дітей за кордон.

Позивачка самостійно несе витрати з утримання дітей та має намір забезпечити їх відпочинок і навчання та проживанння за кордоном, а саме у Нідердандах.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 07.05.2018р., яке набрало законної сили, задоволено її позов та надано дозвіл на тимчасовий виїзддітей ОСОБА_5 -ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 до Республіки Польща та Нідерланди без згоди та супроводу батька.

Неповнолітні діти відвідували Нідерланди, де проводили час, відпочивали та оздоровлювались. Під час розгляду справи встановлено, що неповнолітні діти бажають проживати разом з мамою у Нідерландах, де в них вже з'явилися друзі і та їм сподобалося там проживати.

Позивач ОСОБА_3 має дозвіл на перебування в Нідерладнах за адресою АДРЕСА_1 в якості члена родини у ОСОБА_8. Їй дозволено працювати (дозвіл на роботу не потрібен) . ЇЇ номер телефону НОМЕР_1. З 14.05.2018 року її зареєстровано у Реєстрі персональних даних осіб - мешканців Нідерландів, які мешкають на території муніципалітету Алкмаар (Реєстр основної реєстрації осіб муніципалітету Алкмаар). Їй присвоєно сервісний номер громадянина (раніше він називався ОСОБА_9 -номер): НОМЕР_2.

ОСОБА_8 проживає АДРЕСА_1 Нідерланди має постійне місце роботи та постійний дохід в розмірі 1900Євро на місяць. (а.с. 15-17).

Враховуючи вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем створені належні та сприятливі умови для виховання, розвитку, матеріального утримання та проживання дітей в Нідерландах.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного:

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Виходячи з положень СК України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Проте, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц, оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

На підставі зібраних доказів суд установив, що діти постійно проживають разом з матір'ю, яка забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; місце проживання відповідача не відомо, він не бере участі у вихованні та забезпеченні дітей. Зі свого боку діти бажають розвиватися, подорожувати та вивчати іноземні мови, хочуть поїхати на проживання з матір'ю до Нідерландів та навчатися там та, з урахуванням встановлених обставин про те, що мати має дозвіл на проживання в Нідерландах, матеріально забезпечена та здатна забезпечити дітей усім необхідним, відсутність участі батька у вихованні дітей, а також взявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд прийшов до висновку , що надання дозволу на виїзд дітей з матір'ю до Республіки Польщі та в Нідерланди, відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, які свідчать про те, що виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дітей, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному об»ємі.

На підставі викладеного, ст. 313 ч. 3 ЦК України, ст. ст.141, 155 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в"їзду в Україну громадян України", ч.1 ст. 16 З-ну України « Про охорону дитинства», Декларації прав дитини, прийнятої 20.11.1959 року Генеральною Асамблеєю ООН, ст.ст. 3,6 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, п. 16 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", керуючись ст. 258, ч.6 ст. 259, ст. 263, ст. 265, ч.1 ст. 268, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представник органу опіки і піклування про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька - задовільнити.

Надати дозвіл на виїзд за кордон: в Республіку Польщу та на постійне місце проживання в Нідерланди неповнолітнім дітям - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із їхньою матір'ю - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, або з іншою уповноваженою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, особою, без згоди батька дітей - ОСОБА_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

виготовлено25.01.2019 року