ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/22/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

Секретар Бєлова А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями суддів Дніпровського районного суду м. Києва та Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями суддів Дніпровського районного суду м.Києва та Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 2002 року працювала у ПАТ «БАНК ФОРУМ», з 2010 року на посаді директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу.

З 23.04.2012 року по 27.06.2012 року вона перебувала у основній щорічній відпустці. Після закінчення відпустки їй стало відомо про те, що її звільнено з займаної посади з підстав п.1 ст.40 КЗпП України. З наказом про звільнення її не ознайомлювали, а трудову книжку банк їй не видав.

В серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду м.Києва за захистом від незаконного звільнення та захистом порушеного права на працю. Головуючим у справі який ухвалив рішення є суддя Чех Н.А., яка при розгляді спору порушила норми матеріального та процесуального права, намагалася приховати факт її звільнення з займаної посади в період перебування у щорічній відпустці, в зв'язку з чим вважає такі дії судді протиправними.

Також, зазначала, що суддя Чех H.A. постановила рішення суду іменем України, яким безпідставно відмовила їй в захисті від незаконного звільнення та захисті порушеного права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя, яке захищено Конституцією України, Законами України, міжнародними договорами та гарантовано державою Україна.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог вказує, що користуючись своїм конституційним правом на судовий захист від незаконного звільнення та правом на судовий захист порушеного права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя, вона звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ПАТ «БАНК ФОРУМ» про порушення статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці (МОП) № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», про порушення ст.1 частини II Європейської соціальної хартії від 03.05.1996 року, про порушення частини 2 статті 40, частини 1 статті 42 Кодексу Законів про працю України, про поновлення на посаді директора Запорізької Дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу ПАТ «БАНК ФОРУМ», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Головуючий суддя Соболєва І.П. своїм рішенням від 25.03.2016 року незаконного відмовила в задоволенні зазначеного позову, не виконала вимоги закону, не застосувала норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також проігнорувала правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15; від 01 липня 2015 року у справі №6-491 цс 15, що на її думку призвело до порушення її конституційного права на працю.

Оскільки судді Дніпровського районного суду м. Києва та Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя порушили вимоги Конституції України, їх дії містять дискримінаційні ознаки та принижують її гідність, вона вимушена була звернутись до суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене просила суд відшкодувати їй за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну протиправними діями суддів Дніпровського районного суду м. Києва та Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя у розмірі 1550 879 грн. 15 коп. та моральну в розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, вислухавши думку учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі 755/18963/13-ц , зміненим рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року позивачу ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновленні її на посаді, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 454309,58 грн. та моральної шкоди 100000,00 грн. було відмовлено.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2016 року у справі 335/13388/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про встановлення факту порушення частини другої статті 40 КЗпП України, частини 1 статті 42 КЗпП України при звільненні, встановлення факту порушення статті четвертої Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», порушення статті першої частини ІІ Європейської соціальної хартії від 3 травня 1996 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 також було відмовлено .

Зазначені судові рішення набрали законної сили та є остаточними, вказаними судовими рішеннями встановлено, що звільнення позивача відбувалось у відповідності до чинного трудового законодавства, ніяких порушень норм трудового законодавства з боку Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в суді не було встановлено, всі вказані вимоги законодавства були відповідачем дотримані.

Вимагаючи відшкодування майнової і моральної шкоди, позивач посилалася на те, що її трудові права порушені, однак судами не були захищені її права, а тому такий захист покладається на державу.

При цьому позивач наполягала як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції на тому, що суд у даній справі мав перевірити законність її звільнення, встановити численні порушення, які були допущені при звільненні та відшкодувати за рахунок держави як середній заробіток за час вимушеного прогулу так і моральну шкоду.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, позивач посилалася на те, що у трудових спорах на відповідача покладений обов'язок доводити законність звільнення.

Натомість у даній справі роботодавець не залучений до участі у справі, спори, які існували між ним та позивачкою щодо законності звільнення позивачки, вже були предметом розгляду та жодним судовим рішенням не встановлена незаконність звільнення.

Вимагаючи відшкодування, позивач посилалася на положення ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Також позов містить послання на ст. 1173 Цивільного кодексу України, за якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Досліджуючи обставини справи та доводи позивача щодо обґрунтування апеляційної скарги, судова колегія враховує наступне.

Позивач посилається на те, що судовими рішеннями про відмову їй у позовах про поновлення на роботі, не були захищені її права, а відтак вона не позбавлена права доводити правомірність своїх вимог і вимагати від держави захисту її порушених прав.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених процесуальним законодавством.

Питання притягнення судді до відповідальності було врегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та Законом України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР "Про Вищу раду юстиції"(в редакції, чинній на момент пред'явлення позову).

З урахуванням викладеного, чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів, в тому числі судового рішення, і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких майнова та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Тож заявляючи позов у даній справі, позивач фактично базує його на незаконності судових рішень, ухвалених за її позовами про поновлення на роботі, та наполягає на тому, що незважаючи на їх наявність, при розгляді даної справи суд ще раз має перевірити законність її звільнення, тому що «протиправними діями суддів Дніпровського райсуду м. Києва та Орджонікідзевського райсуду м. Запоріжжя державою Україна була допущена дискримінація відносно позивача».

Разом з тим, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами другою, п'ятою статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Аналогічний порядок відшкодування шкоди визначений Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, нібито завданої судами внаслідок порушення норм Конституції України, не доведено наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями судів, та обставинами, які завдали моральної шкоди.

Судова колегія позбавлена можливості перевіряти законність судових рішень, ухвалених в іншій справі, позивач не довела що зазначені нею рішення Дніпровського райсуду м. Києва та Орджонікідзевського райсуду м. Запоріжжя скасовані або визнані нечинними.

Наведені у апеляційній скарзі доводи щодо неправомірної відмови у задоволенні позову зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2019р.

Головуючий: О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков