ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7165/19 Справа № 190/32/19 Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Лаченкової О.В.
суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця,
на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Українська залізниця про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:
В січні 2019 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Українська залізниця про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Українська залізниця про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ про припинення трудового договору (контракту) від 21 липня 2017 року №91/ос, який виданий структурним підрозділом «П`ятихатська колійна машинна станція» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на посаді машиніста залізнично-будівельних машин 5 розряду 4 цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування структурного підрозділу «П`ятихатська колійна машинна станція» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 22 липня 2017 року.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» , яке знаходиться за адресою: 03680 м. Київ, вул. Тверська, 5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 22 липня 2017 року по дату ухвалення даного судового рішення, а саме по 13 травня 2019 року, в сумі 98806 (дев`яносто вісім тисяч вісімсот шість гривень) грн. 50 коп. без урахування передбачених законом утримань податків й інших обов`язкових платежів.
Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу не більше ніж за один місяць, що складає 4501,16 грн.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» , яке знаходиться за адресою: 03680 м. Київ, вул. Тверська, 5 на користь держави судові витрати у сумі 1536 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Українська залізниця просить скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року у справі № 190/32/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року просить рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із копією трудової книжки ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем знаходився із 23.04.1998 року по 21.07.2017 року. Звільнений на підставі наказу №91/oс від 21.07.2017 року у зв`язку з призовом на військову службу п.3 ст. 36 КЗпП України (а.с.9-10).
Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №156 від 17 серпня 2015 року ОСОБА_1 призвано для проходження військової служби за частковою мобілізацією військовозобов`язаних запасу П`ятихатського ОРВК та направлено в розпорядження командира військової частини п.п.В-0213 м. Полтава (а.с.20).
Наказом №268 від 15.11.2016 року рядового ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 16 листопада 2016 року (а.с.21).
Наказом №292 від 12.10.2016 року солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та направлено на військовий облік до П`ятихатського РВК Дніпропетровської області (а.с.25).
15 листопада 2016 року між Міністерством оборони України в особі Командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на шість місяців (а.с.28-29).
07 липня 2017 року між Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_4 підполковника ОСОБА_3 та солдатом запасу ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на шість місяців (а.с.30-31).
Згідно копії довідки військової частини НОМЕР_5 Національної Гвардії України ОСОБА_1 в період з 07.09.2015 року по 01.10.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО м. Рубіжне Луганської області (а.с.17).
Згідно копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 06.05.2016 року №555 солдат ОСОБА_1 , у період з 07.04.2016 року по час видачі даної довідки безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО м. Маріуполь Донецької області (а.с.18).
Згідно копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 12.10.2016 року №2105 солдат ОСОБА_1 , у період з 07.04.2016 року по 11.10.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО м. Маріуполь Донецької області (а.с.19).
Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 07.01.2018 року №9 старшого солдата ОСОБА_1 , старшого навідника гранатометного взводу механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 03 січня 2018 року №1-РС з військової служби у запас з 07 січня 2018 року виключено із списків особового складу частини всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Пятихатського РВК Дніпропетровської області (а.с.24).
31 липня 2018 року між Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено новий контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на шість місяців (а.с.32-33).
Наказом від 31.07.2018 року №159 командира військової частини старшого солдата запасу ОСОБА_1 з 31 липня 2018 року зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення (а.с.26).
Таким чином, із досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_1 був призваний для проходження військової служби за частковою мобілізацією військовозобов`язаних запасу П`ятихатського ОРВК та проходив службу в зоні АТО з 15 листопада 2015 року по 17 травня 2017 року, що також, окрім досліджених довідок, підтверджується посвідченням «Учасник бойових дій» (а.с.16).
Після укладення позивачем ОСОБА_5 контракту на проходження військової служби від 15 листопада 2016 року, відповідач звільнив його з основного місця роботи наказом №91/ос від 21 липня 2017 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, оскільки вважав, що Контракт про проходження громадянином військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, який укладено на шість місяців не вважається «особливого виду» і працівник при укладанні такого виду Контракту не користується гарантіями, передбаченими ст. 119 КЗпП України.
Однак, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення позивача з роботи) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення позивача з роботи) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час призову та звільнення позивача з роботи) встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-19, що набрав чинності 08 лютого 2015 року.
Відповідно до пункту 10 «Прикінцеві положення» Глави XII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову, що набрав чинності 11 червня 2015 року.
Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України» пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП України викладено у новій редакції, за якою підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».
Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Таким чином, за працівником, призваним на строкову військову службу після 08 лютого 2015 року (день набрання чинності Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, тобто під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими ст. 39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу» та ч.3 ст.119 КЗпП України.
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України наданих в п. 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, встановлені статтями 228, 223КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Розглядаючи трудові спори, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Згідно ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до структурного підрозділу П`ятихатська колійна машинна станція» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) від 21.07.2017 року №91/ос, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду та відсутністю поважних підстав для поновлення пропущеного строку.
Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року вищезазначене рішення було скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 також відмовлено, але з тих підстав, що суд першої інстанції не звернув уваги на предмет і підстави поданого позову, неповно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначився належним чином з колом відповідачів, які повинні відповідати за заявленими позовними вимогами, а саме розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не роз`яснив належним чином позивачу його права, зокрема, щодо заміни неналежного відповідача належним відповідачем ПАТ «Укрзалізниця», оскільки структурний підрозділ «П`ятихатська колійна машинна станція» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» не є юридичною особою, не наділений цивільною правоздатністю та дієздатністю, а тому не може виступати відповідачем у справі.
При цьому, Дніпровський апеляційний суд у своїй постанові зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову з підстав неповажності пропуску спроку на звернення до суду дійшов помилкового висновку, оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду. Так, згідно копії «Книги обліку трудових книжок та вкладишів до них» 09 січня 2018 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку, тобто останнім днем для подання позовної заяви у строк, встановлений законом було 09 лютого 2018 року. З позовною заявою позивач звернувся до суду 19 лютого 2018 року. Згідно довідки від 19 лютого 2018 року, виданої Нерудстальською АЗПСМ з 09 лютого 2018 по 19 лютого 2018 року позивач знаходився на амбулаторному лікуванні.
Таким чином судовим рішенням Дніпровського апеляційного суду встановлено поважність причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 за захистом своїх порушених прав, що в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню у даній справі, тому строк звернення позивача до суду із даним позовом підлягає поновленню.
А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що із урахуванням положень частини другої статті 235 КЗпП України, визнавши незаконним дії і рішення роботодавця по звільненню позивача наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стосовно розрахунку середнього заробітку необхідно зазначити наступне.
Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Таким чином, висновок суду першої інстанції, що із відповідача на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 22 липня 2017 року по дату ухвалення даного судового рішення, а саме по 13 травня 2019 року, в сумі 98806,50 грн. є обґрунтованим.
Відповідно до довідки АТ «Українська залізниця» від 28 лютого 2018 року №177 (а.с.38) середньоденна заробітна плата, позивача становить 219,57 грн. До дати ухвалення рішення по суті пройшло 450 робочих дні. Отже середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 98806,50 грн.(219,57грн.Х450 робочих днів (за період з 22.07.2017 року по день ухвалення судового рішення), що дорівнює 98806,50 грн.)
Саме така сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Дана сума обчислена без передбачених законом утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства та його необхідно поновити на роботі на посаді машиніста залізнично-будівельних машин 5 розряду 4 цеху з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, колегія суддів ставиться критично, оскільки поважність пропуску такого строку встановлена судовим рішення і ця обставина в даній справі не підлягає доказуванню в розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України.
Доводи апелянта про те, що на момент звільнення відповідача не діяв особливий період, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши спірні правовідносини, правильно оцінив докази по справі, вірно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця - залишити без задоволення.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича