Справа № 466/3456/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Мазурик О.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Думич І.І.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Поліщук М.Т.

справа №466/3456/19, 2/466/1620/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

встановив:

25.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просить розірвати договір житлового найму з ОСОБА_2 щодо житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , судові витрати стягнути з відповідача.

В подальшому не змінюючи предмету та підстав позову, уточнював позовні вимоги (а.с.82), відмовився від позовної вимоги в частині розірвання договору житлового найму з ОСОБА_2 щодо житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_1 та просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , судові витрати стягнути з відповідача.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 31.05.2019 відкрито провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду (а.с.69).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.85).

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради від 09.04.2003 за №349 «Про укладення договору найму» та розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради №104 від 10.02.2004 « Про об`єднання особових рахунків квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 » ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_2 є наймачами квартири АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 25,9кв.м., кухні пл.12,7кв.м. та комунальних вигод. Квартира неприватизована та належить Львівській міській раді.

Його сестра відповідач по справі ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі з 2005року, не оплачує витрат по комунальних послугах, не бере участі в технічному утриманні квартири, відтак не виконує свої обов`язки по договору найму житлового приміщення, а тому змушений звернутись до суду з позовом.

Позивач та його представник адвокат Думич І.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та уточненнях до позовної заяви (а.с.82) та просили позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та її представник адвокат Поліщук М.Т. позовні вимоги не визнали та заперечили проти їх задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 30.01.2003, розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради від 09.04.2003 за №349 «Про укладення договору найму» та розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради №104 від 10.02.2004 «Про об`єднання особових рахунків квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 » ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_2 є наймачами квартири АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 25,9кв.м., кухні пл.12,7кв.м. та комунальних вигод. Квартира неприватизована та належить Львівській міській раді.

Як вбачається з довідки ЛКП «Варшавське 407» на даний час в квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Мати сторін знята з реєстрації в зв`язку із смертю (а.с.17).

Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 19.10.2006 було відмовлено в позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом та задоволено зустрічний про вселення в квартиру та усунення перешкод в користуванні житлом. Вказане рішення виконано 27.02.2007.

Повторно рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 23.06.2011 було частково задоволено позов ОСОБА_2 : зобов`язано ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні спірною квартирою та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом (а.с.47-49), яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2012 залишено без змін.

07.09.2012 згадане рішення суду було виконано, що стверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (справа №2-272/11).

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.10.2013 р. позов ОСОБА_4 був задоволений та суд визнав позивачку такою, що втратила право користування вказаною квартирою (а.с.53), однак Апеляційний суд Львівської області рішенням від 18.03.2014 скасував рішення районного суду та відмовив ОСОБА_4 у задоволенні його позову(а.с.54-55) (справа №466/4660/13).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2015 ухвалено забов"язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с.56), яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2015 залишено без змін (справа №466/9273/14-ц).

Сторонами визнано, що відповідачу ОСОБА_2 були передані ключі від спірної квартири, вона не була позбавлена можливості вільного доступу до житла з моменту повторного вселення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначила, що ключі від спірної квартири вона отримала ключі від позивача 21.03.2016 року, однак з жовтня 2016 року у даній квартирі не проживає, з вимогами про те, що їй чиняться перешкоди у користуванні спірним помешканням не зверталась до поліції чи з позовом до суду, за комунальні послуги вона не оплачує, оскільки там не проживає.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями ч.ч.1,2 ст,61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, не несе жодних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг та проведенні поточного та капітального ремонту, тобто жодним чином не виконує вимог договору найму житлового приміщення.

Стосовно посилання представника відповідача на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2015 зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с.56), яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2015 залишено без змін (справа №466/9273/14-ц), суд оцінює критично, оскільки позивач ОСОБА_1 не чинить перешкоди у користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , що стверджується самою відповідачем, однак остання не проживає в даній квартирі та відмовляється оплачували житлово-комунальні послуги у зв`язку з неналежними умовами проживання та незадовільним технічним станом приміщення.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 , яка є членом сім`ї позивача, не проживає за адресою реєстрації з жовтня 2016 року та втратила право користування жилим приміщенням, і своєю реєстрацією перешкоджає здійсненню позивачем ОСОБА_1 його права користування на квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають повному задоволенню.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з заявою до суду.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 768,40 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 11,12, 13,18,76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) в користь позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.)

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 10 грудня 2019 року.

Суддя В. В. Свірідова