Постанова

Іменем України

24 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/14220/16-ц

провадження № 61-31921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року у складі судді Харченко С. П. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В.,

Григоренка М. П., Шимківа С. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 30 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариство «Державний ощадний банк України»

(далі - ПАТ «Ощадбанк») було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 98, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 980 000,00 грн, а ОСОБА_5 зобов'язався прийняти та повернути кредит до 27 грудня 2019 року, а також сплатити проценти за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань цього ж дня між ОСОБА_4 та ПАТ «Ощадбанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4, як майновий поручитель боржника - ОСОБА_5, з метою належного виконання зобов'язання, що випливає з договору відновлювальної кредитної лінії, передала в іпотеку, а ПАТ «Ощадбанк» прийняв в іпотеку предмет іпотеки.

03 листопада 2013 року позивач отримала від АТ «Ощадбанк» лист-повідомлення № 11-24/3194 від 01 листопада 2013 року про сплату заборгованості по кредиту та дострокове погашення кредиту, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов'язання, як позичальника за договором відновлювальної кредитної лінії № 98 від 30 грудня 2009 року.

З метою забезпечення погашення заборгованості самим позичальником, позивач неодноразово зв'язувалась з ОСОБА_5, який обіцяв погасити заборгованість, однак цього не зробив.

Позивач будучи майновим поручителем та з метою збереження у власності свого майна виконала грошові зобов'язання по погашенню кредитної заборгованості, у зв'язку з цим просить стягнути з відповідача загальну суму

1 602 969,59 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 602 969,59 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 6 890,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки майновий поручитель виконав кредитне зобов'язання перед кредитодавцем замість позичальника, а тому до нього перейшли усі права та обов'язки кредитора, в тому числі і право вимагати виконання позичальником зобов'язання в повному обсязі на його користь. Крім того, за прострочення ОСОБА_5 виконання зобов'язання новим кредитором нараховано відповідно до частини другої статті 625 ЦК України суму трьох процентів річних та інфляційні втрати.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та наведених у касаційній скарзі доводів:

22 серпня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховану ту обставину, що кредитний договір було укладено до 27 грудня 2019 року та заявник мав час та всі можливості для погашення заборгованості. Позивачка в добровільному порядку, без узгодження із заявником, здійснила погашення кредиту.

Доводи інших учасників справи:

24 жовтня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить у задоволенні касаційної скарги

ОСОБА_5 відмовити, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено характер спірних правовідносин сторін у справі та застосовані до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішено справу з дотриманням норм процесуального права.

Доводи заявника про можливість виконати зобов'язання за кредитним договором до 27 грудня 2019 року спростовуються повідомленням Банку від 01 листопада 2013 року № 11-24/3194 про наявність заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 грудня 2009 року № 98.

Рух касаційної скарги:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

30 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Ощадбанк» укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 98, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 980 000,00 грн, а останній зобов'язався прийняти та повернути кредит до 27 грудня 2019 року, сплативши проценти за користування кредитом.

30 грудня 2009 року з метою повернення позичальником одержаних кредитних коштів між ОСОБА_4 та ПАТ «Ощадбанк» укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець, як майновий поручитель боржника, передала в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку предмет іпотеки - нежитлові приміщення, підвальний і цокольний поверхи, які знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 725 кв.м.

03 листопада 2013 року майновий поручитель отримала від банку лист-повідомлення № 11-24/3194 від 01 листопада 2013 року, відповідно до якого вона на виконання договірних зобов'язань з ПАТ «Ощадбанк» повинна сплатити негайно заборгованість за кредитом, а в разі невиконання - до неї буде застосовано заходи примусового стягнення.

Дане повідомлення направлено іпотекодавцю через невиконання

ОСОБА_5 зобов'язання позичальника за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 грудня 2009 року № 98. За його змістом, позичальником допущено прострочення виконання кредитного зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість перед банком по чергових платежах в сумі

790 257,59 грн, в тому числі: заборгованість по чергових платежах за кредитом в сумі 20 173,22 грн та заборгованість за відсотками в сумі 13 702,39 грн.

Намагаючись уникнути цивільно-правової відповідальності за прострочення відповідачем кредитного зобов'язання, ОСОБА_4 зверталася до

ОСОБА_5 з відповідною вимогою. Оскільки вимога залишилася без уваги, вона сплатила на користь ПАТ «Ощадбанк» 800 865,13 грн, виконавши таким чином зобов'язання за боржника перед кредитодавцем наступним чином:

07 листопада 2013 року було сплачено 111 000,00 грн;

11 листопада 2013 року було сплачено 500 000,00 грн;

12 листопада 2013 року було сплачено 133 225,00 грн;

12 листопада 2013 року було сплачено 27 000,00 грн;

14 листопада 2013 року було сплачено 54,00 грн;

12 листопада 2013 року було сплачено 29 586,13 грн.

Виконання зобов'язання за ОСОБА_5 підтверджується відповідними квитанціями про сплату (а. с. 14-19).

11 листопада 2015 року Верховний Суд України ухвалив постанову у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Ощадбанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_10, про виконання зобов'язань за договором іпотеки та визнання застави майна припиненим і зобов'язання вчинити певні дії, якою позов було задоволено та визнано зобов'язання за договором іпотеки, укладеним

30 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та Банком, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, припиненим.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини:

Правилами частини третьої статті 528 ЦК України передбачено, що інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ОСОБА_4 сплатила на користь ПАТ «Ощадбанк»

800 865,13 грн, виконавши таким чином зобов'язання за боржника перед кредитодавцем, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вразі не виконання вказаного зобов'язання, ОСОБА_4 несла би ризик втрати свого майна, яке було передано в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладеним між ОСОБА_5 та ПАТ «Ощадбанк».

При цьому, судами правильно вирахувано 3 % річних в сумі 70 113,73 грн та інфляційні втрати в сумі 731 990,73 грн, що відповідає змісту частини другої статті 625 ЦК України. Судом апеляційної інстанції проведений відповідний розрахунок вказаних сум, який відповідачем не спростований.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими фактичними обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня

2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області

від 08 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська