КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/5794/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чередніченко Н.П.

22 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром» про визнання звільнення незаконним поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Укрмедпром» та просила визнати її звільнення згідно наказу № 9 від 01.09.2017 таким, що відбулось без законної підстави, поновити ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 34 517,25 грн. та зобов'язати особу відповідальну за ведення трудових книжок внести відповідні записи до трудової книжки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неправильне встановлення обставин справи, правовідносин, порушення норм права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що відсутні підстави для застосування ЦК України у справах щодо трудових правовідносин. Зазначає, що місячний строк позовної давності позивачем дотриманий, враховуючи дату отримання трудової книжки, яка несвоєчасно направлена з вини підприємства.

Вказує на недотримання підприємством порядку звільнення. Посилається на вірний обраний спосіб захисту її прав передбачений ст. 235 КЗпП України. Звертає увагу на те, що Кваліфікаційними вимогами за Посадовою інструкцією, яка підписувалась позивачем при прийнятті на роботу є наявність повної вищої юридичної освіти без вимог до стажу роботи.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2061/2019
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Укрмедпром» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до суду. Вказує на невідповідність ОСОБА_1 виконуваній роботі, які зазначені у доповідній записці начальника юридичного відділу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник ПАТ «Укрмедпром» заперечував проти апеляційної скарги, просив останню залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний засіб захисту свого порушеного права, отже її позов не може бути задоволений.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» відповідно до наказу від 18 липня 2017 року № 7 зі строком випробування 2 місяці (т. 1, а. с. 108).

29.08.2017 начальником юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» на ім'я в.о. генерального директора подано доповідну записку із пропозицією звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, як такої, щодо якої встановлена невідповідність працівника виконуваній роботі протягом строку випробування (т. 1, а. с. 109 - 117).

29.08.2017 ПАТ «Укрмедпром» складено повідомлення про звільнення з посади у зв'язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування (т. 1, а. с. 190). Від ознайомлення та підписання повідомлення про звільнення ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить акт № 1 від 29.08.2017 (т. 1, а. с. 191).

01.09.2017 ПАТ «Укрмедпром» було запропоновано ОСОБА_1 ознайомитись із наказом № 9 від 01.09.2017 про звільнення з посади юрисконсульта з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із встановленням невідповідності працівника виконуваній роботі протягом строку випробування.

Від ознайомлення та підписання наказу ОСОБА_1 відмовилась, у зв'язку з чим його зміст було оголошено уголос під аудіофіксацію, про що складений акт про відмову від ознайомлення та підписання наказу про припинення трудового договору № 1 від 01.09.2017 (т. 1, а. с. 192-193; т. 2, а. с. 65).

01.09.2017 ПАТ «Укрмедпром» було запропоновано ОСОБА_1 отримати трудову книжку. Від отримання трудової книжки позивач відмовилась та підпис в журналі книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них не поставила, про що було складено акт № 2 від 01 вересня 2017 року (т. 1, а. с. 63).

01.09.2017 ПАТ «Укрмедпром» листом № 05/268 ОСОБА_1 направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та копію наказу № 9 від 01 вересня 2017 року. Лист був отриманий 11.09.2017 особисто позивачем, про що свідчить її особистий підпис на корінці повідомлення (т. 1, а. с. 46-47).

03.10.2017 ОСОБА_1 до МОЗ України подано скаргу щодо її безпідставного звільнення, в якому вона просила її поновити на займаній посаді (т. 1, а. с. 49-52), у задоволення якої їй МОЗ України відмовлено (т. 1, а. с. 24).

11.10.2017 ОСОБА_1 звернулась до лікарні та за результатами ультразвукового обстеження дізналась про свою вагітність (т.1, а.с. 13).

ОСОБА_1 до Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві подано заяву від 13 грудня 2017 року про вчинення злочину за ст. 172 КК України (т. 2, а. с. 25-30).

19.12.2017 ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Державної служби України з питань праці (т. 2, а. с. 20-24).

12.02.2018 до ПАТ «Укрмедпром» надійшла заява ОСОБА_1 від 09.02.2018 щодо направлення їй трудової книжки на адресу вказану в заяві (т. 1, а. с. 19).

Трудову книжку ОСОБА_1 направлено 15.02.2018 листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та її отримано нею особисто 20.02.2018 (т. 1, а. с. 46).

ОСОБА_1 зазначила, що її відповідність займаній посаді відповідає вимогам посадової інструкції та п. 19 Положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи, організації, затвердженого постановою КМ України від 26.11.2008 № 1040. Вважає, що фіксування невідповідності її виконуваній роботі здійснювалось у незаконний спосіб. Зазначає, що в момент звільнення її не було ознайомлено із підставами та причинами звільнення, а трудову книжку не було видано з вини підприємства, а факт можливості отримання трудової книжки по пошті не було їй роз'яснено.

Вказує, що на момент звільнення була вагітною, отже, її звільнення було неприпустимим у силу ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Вимогами ст. 27 КЗпП України визначено, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.

Протягом випробувального терміну роботодавець повинен прийняти рішення щодо працівника.

У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (ч. 2 ст. 28 КЗпП України).

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що роботодавець встановивши протягом випробувального терміну невідповідність працівника займаній посаді, на яку його прийнято, має право протягомвказаногостроку звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні.

У разі відсутності у роботодавця письмових доказів щодо не проходження випробувального терміну, а також порушення ним строків повідомлення, працівник має право оскаржити своє звільнення в судовому порядку.

Метеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» відповідно до наказу від 18 липня 2017 року № 7 зі строком випробування 2 місяці (т. 1, а. с. 108).

ОСОБА_1 допускались порушення, про що свідчать акти про відсутність її на робочому місці від 15.08.2017 та від 16.08.2017 (т. 1, а. с. 205-206); відмови від виконання доручень безпосереднього керівника відповідно до акту про відмову від виконання доручення безпосереднього керівника від 16.08.2017 (т. 1, а. с. 207-208); відмови від отримання службових документів, згідно актів про відмову від отримання службового документ № 1 від 15.08.2017 (т. 1, а. с. 209) та № 2 від 16.08.2017 (т. 1, а. с. 210); привласнення службових документів, відповідно до акту про відсутність документів від 18.08.2017 (т.1, а. с. 137).

Зазначену доповідну записку було направлено ОСОБА_1 31.08.2017, про що зазначено в позові та підтверджується матеріалами справи (т. 1, а. с. 198 - 204).

29.09.2017 начальником юридичного відділу ПАТ «Укрмедпром» на ім'я в.о. генерального директора подано доповідну записку із пропозицією звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, як такої, щодо якої встановлена невідповідність працівника виконуваній роботі протягом строку випробування (т. 1, а. с. 109 - 117).

29.08.2017 ПАТ «Укрмедпром» складено повідомлення про звільнення з посади у зв'язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування (т. 1, а. с. 190). Від ознайомлення та підписання повідомлення про звільнення ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить акт № 1 від 29.08.2017 (т. 1, а. с. 191).

01.09.2017 ПАТ «Укрмедпром» видано Наказ № 9 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 з посади юрисконсульта з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із встановленням невідповідності працівника виконуваній роботі протягом строку випробування (т. 1, а. с. 10).

Згідно із статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав.

Поновити на роботі можна тільки працівника, який звільнений незаконно, з порушенням процедури або за межами підстав, передбачених законом або договором, або за відсутності підстав для звільнення.

Якщо працівник звільнений обґрунтовано, з дотриманням процедури звільнення, підстав для поновлення його на роботі немає.

Враховуючи, що під час розгляду в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачі надали достатньо доказів на підтвердження своїх висновків щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді протягом випробувального терміну, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про залишення без задоволення позовних вимог правильними.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог щодо проходження випробувального терміну та відповідності займаній посаді не надано суду жодного доказу.

Доводи позивача про неповідомлення її за три дні до звільнення є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки 29.08.2017 ПАТ «Укрмедпром» складено повідомлення про звільнення з посади у зв'язку з встановленням невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування (т. 1, а. с. 190). Від ознайомлення та підписання повідомлення про звільнення ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить акт № 1 від 29.08.2017 (т. 1, а. с. 191).

01.09.2017 ПАТ «Укрмедпром» видано Наказ № 9 звільнення ОСОБА_1, тобто у строки встановленні ст. 27 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення роботодавцем ст. 184 КЗпП України щодо звільнення вагітної ОСОБА_1, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для вагітних жінок та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення, зокрема, вагітних жінок можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України , однак провадиться з обов'язковим працевлаштуванням вагітної, тобто власник або уповноважений ним орган зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається (Постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №759/19440/15-ц).

Встановлено, що ОСОБА_1 лише 11.10.2017 звернулась до лікарні та за результатами ультразвукового обстеження дізналась про свою вагітність, а звільнена була 01.09.2017 (т. 1, а. с. 13). На підтвердження факту вагітності надала дослідження УЗО, в якому зазначено, що приблизний термін вагітності дорівнює сім тижнів та три дні, що в свою чергу вказує на імовірний початок вагітності 29.08.2017 -30.08.2017, тобто орієнтовно за добу - дві перед звільненням.

За наведених обставин, враховуючи надані докази, факт вагітності позивачки на день звільнення ґрунтується на припущеннях, які не можуть бути покладені судом в основу рішення.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі встановлення перебування ОСОБА_1 у стані вагітності на момент звільнення відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, остання має право на обов'язкове працевлаштуванням власником або уповноважений ним орган.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем не порушено права позивача, а тому ОСОБА_1 повинна була звертатися до суду із позовом не про поновлення на роботі, а про виконання товариством зобов'язань по її працевлаштуванню.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо висновків суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з п. 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Матеріали справи свідчать, що трудову книжку ОСОБА_1 отримано особисто 20.02.2018 (т. 1, а. с. 46), а до суду із позовом вона звернулася 16.03.2018, тобто в місячний строк встановлений ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, позивачем не пропущені строки звернення до суду із відповідним позовом.

Разом з тим, суд першої інстанції розглянув спір по суті та дійшов висновків про залишення без задоволення позовних вимог, однак у мотивувальній частині рішення безпідставно зазначив про пропуск строків звернення позивача до суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року посилання на строки позовної давності.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року посилання на строки позовної давності.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25.01.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В.Поліщук