ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року м. Чернівці

справа № 715/2779/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А. І., Кулянди М. І.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю. П., повний текст якого складено 12 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10 квітня 2013 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від неї в борг грошові кошти в сумі 70000 доларів США, про що свідчить письмова розписка. Відповідачка зобов`язалася повернути кошти до 10.04.2015 року, однак змогла повернути частково суму боргу в розмірі 20 000 доларів США 21.04.2015 року. Зобов`язалася повернути решту позики до 21.04.2016 року, про що вона зробила запис в оригіналі розписки, вказаний запис вони посвідчили своїми підписами.

Станом на момент подачі позову боргові зобов`язання не виконані. Оскільки ОСОБА_2 перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , а позика була укладена в інтересах сім`ї, зокрема з метою здійснення будівництва їхнього житлового будинку, позивач просила суд стягнути із відповідачів в солідарному порядку на її користь суму боргу в розмірі 1 400 000 грн, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за

Провадження №22-ц/822/610/19 Категорія 19/27

договором позики від 10.04.2013 року в розмірі 1400 000 (один мільйон чотириста тисяч) гривень, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, через що просить скасувати та ухвалити нове, яким стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10.04.2013 року в розмірі 1 400 000 грн, а також судові витрати в розмірі 8810 грн.

Свої доводи мотивує тим, що вона як відповідач по справі позов визнала в повному обсязі, гроші, які позичалися, були необхідні їй та ОСОБА_3 для будівництва. Зазначає, що ОСОБА_3 будь-яких заощаджень не мав, знаходився на її утриманні. Судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що як в самому договорі позики, так і у вимозі про повернення боргу ОСОБА_1 зазначає, на що саме позичає кошти. Суд зобов`язаний був з метою уникнення сумнівності в правильності прийнятого рішення встановити джерело походження коштів на будівництво будинку.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути 1 400 000 грн на користь ОСОБА_1 , зазначивши при цьому, що позивачем в ході розгляду справи не надано будь-яких належних, допустимих, достовірних доказів щодо використання грошових коштів відповідачкою ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що згідно розписки від 10.04.2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США з терміном повернення до 10.04.2015 року. В зазначеному документі також йде мова про те, що 21.04.2015 року ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1 20000 доларів США в рахунок виконання зобов`язань від 10.04.2013 року.

Зазначені вище обставини підтверджуються претензією ОСОБА_1 про повернення боргу (а. с. 7).

Згідно рішення Глибоцького районного суду 14 листопада 2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіля марки «ВАЗ 21112», кузов НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 .

Відповідно до рішення Глибоцького районного суду від 20.03.2019 року, яке на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції набрало законної сили, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з: житлового будинку літера «А», загальною площею 149,5 кв. м, в тому числі житловою площею 60,7 кв. м, вбиральні літера «Б», колодязя №1, вигрібної ями №2, підпірної стіни №3, загальною вартістю 50000 грн, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0564 га, що знаходиться за адресою: Чернівецька АДРЕСА_1 район с. АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_3 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З тексту вказаного рішення вбачається також, що в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 є її особистою власністю і збудований за її особисті кошти, в тому числі й кошти отримані в якості позики від подруги, яка проживає за кордоном.

Станом на момент звернення до суду із даним позовом, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала грошові кошти у визначений строк та у повному обсязі не повернула.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У ст. 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно абзацу 1 частини першої ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Згідно частини другої ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений.

Ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У поданій апеляційній скарзі відповідач визнає наявність у неї боргових зобов`язань перед позивачем, а відповідач ОСОБА_3 не скористався процесуальним правом на оспорювання цього паровичну або спростуванням розписки як доказу, наслідки чого йому були неодноразово роз`ясненні.

Судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що позивач в договорі позики та у вимозі про повернення боргу зазначала мету позики. Під час розгляду справи судом першої інстанції необхідно було встановити джерело походження коштів у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будівництво будинку.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю, інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та набуту нерухомість, внаслідок укладення договору позики також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позичених коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа № 363/2748/15-ц.

Неодноразово здійснюючи поділ спільного майна подружжя в рамках інших проваджень співвідповідачі у цій справі не заявляли вимог щодо врахування при їх розгляді боргових зобов`язань, про те ОСОБА_2 зазначала про наявність таких перед третіми особами, а ОСОБА_3 не заперечував такого факту.

Крім того, ОСОБА_3 на спростування доводів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами спільне будівництво (або завершення) за рахунок інших джерел (накопичення, доходів), ніж за рахунок позики.

Отже, виходячи з вище наведеного, оцінуючи докази у сукупності разом з поведінкою учасників справи, колегія суддів вважає, що договірні зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тягнуть за собою обов`язки перед ОСОБА_3 щодо виконання договірних зобов`язань, оскільки позичені кошти використовувались в інтересах сім`ї, а саме на будівництво будинку (1/2 частки якого виділено у власність ОСОБА_2 ). Натомість ОСОБА_3 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не скористався своїм правом для подачі заперечень стосовно існуючих боргових зобов`язань, не спростував призначення позичених коштів в інтересах сім`ї для будівництва будинку.

У відповідності до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ч.13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову позивач ОСОБА_1 сплатила 8810 грн, тому з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати в розмірі по 4405 грн.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 заплатила 13 215 грн, які за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з ОСОБА_3 ..

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 квітня 2013 року в сумі 1 400 000 (один мільйон чотириста тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 4 405 (чотири тисячі чотириста п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /А.І. Владичан, М.І. Кулянда/