ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 641/2970/17

провадження № 22ц/818/380/19

29 січня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретарів Литвин О.Б., Бойко А.О.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 та Харківська міська рада, в особах Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради та Департаменту реєстрації Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року (суддя Колодяжна І.М.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Харківської міської ради, в особах Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради та Департаменту реєстрації Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин та факту проживання однією сім'єю, визнання права користування квартирою, зобов'язання вчинення дій, вселення, визнання недійсним свідоцтва та скасування державної реєстрації, -

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- встановити факт родинних відносин між нею та померлою ОСОБА_6, як між донькою та матір'ю;

- встановити факт проживання однією сім'єю позивача і ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з 01.01.2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року ;

- визнати за позивачем право на безоплатну приватизацію спірної квартири з визнанням недійсним розпорядження № 985-Ц2 від 23.06.2017 року відділу приватизації житлового фонду Управління майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР ;

- зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди позивачу у володінні, користуванні спірною квартирою і надати ключі від вхідної двері до квартири; вселити позивача в спірну квартиру ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_5 за НОМЕР_1 від 23.06.2017 року на спірну квартиру;

- скасувати як незаконне, рішення про державну реєстрацію за №35961205 від 03.07.2017 року о 18:59:39, свідоцтва про права власності за НОМЕР_1 від 23.06.2017 року, прийняте державним реєстратором Департаменту реєстрації ХМР Шеховцовою М.Є.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є донькою ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У 1977 році її мати повторно вийшла заміж за ОСОБА_8 і у 1978 році у неї народився син - відповідач по справі ОСОБА_5

У грудні 1983 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті у 1994 році мати позивача оселилася в спірній квартирі, на підставі ордеру №890 серії М від 28.04.1994 року, виданого на підставі рішення виконкому Комінтернівської ради народних депутатів. Ордер був виданий на двох осіб, одна з них мати позивача - ОСОБА_6 У 1994 році в спірну квартиру був прописаний відповідач. З 1994 року до смерті у 2015 році мати позивача постійно проживала у квартирі. У 2003 році ОСОБА_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_10, та переїхав до дружини, де постійно мешкав до 2015 року. У 2004 році мати стала зовсім слабка та позивач погодилася переїхати до неї. До переїзду в спірну квартиру відповідач надав згоду і не заперечував проти проживання однією сім'єю з матір'ю, позивач здійснювала за нею догляд. З 2004 року позивач зі своєю матір'ю до смерті постійно мешкала у спірній квартирі, позивач займала одну кімнату, мати іншу. Вони визначили порядок користування кімнатою, де позивач мешкала весь цей час. За свої кошти позивач купувала матері продукти харчування, ліки, одяг, взуття, всі необхідні побутові предмети та речі, викликала лікарів. В спірній квартирі до теперішнього часу знаходиться все майно позивача, оскільки іншого житла вона не має.

Відповідач з моменту прописки до теперішнього часу не платить за комунальні послуги, не приймає особистої участі в підтриманні квартири у житловому стані. ОСОБА_5 жодного разу не висловлював матері та позивачу незгоду щодо постійного мешкання позивача у спірній квартирі, не звертався з питанням про виселення.

На час виконання ухвали суду від 04.07.2017 року про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_5 змінив замки у вхідних дверях спірної квартири та приватизував її, знаючи, що у суді є дана справа, та неодноразово намагався відчужити її на власний розсуд, порушуючи житлові та майнові права позивача.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11 в судовому засіданні проти позову заперечував частково. Проти встановлення факту родинних відносин між позивачем та її матір'ю ОСОБА_6 не заперечував. В іншій частині позовних вимог просив відмовити.

Представник відповідача ХМР в судове засідання не з'явився.

Представники відповідачів - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради та Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не з'явилися.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.06.2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та задовольнити її позов в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на ті ж підстави, які були викладені в позовній заяві. Зазначає, що для задоволення позову є всі підстави.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначив, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того зазначив, що позивач обрала не вірний спосіб захисту.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця №24 від 04.09.2015 року в квартирі по АДРЕСА_1 зареєстровані : наймач ОСОБА_6 з 08.06.1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відповідач ОСОБА_5 з 07.09.1994 року. Квартира є не приватизованою та належить територіальній громаді м. Харкова.

До відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації 13.06.2017 року ОСОБА_5 подано заяву про оформлення у приватну власність квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до розпорядження №985-Ц2 від 23.06.2017 року відділу приватизації житлового фонду Управління майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР, прийнято рішення про передачу ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 у приватну власність.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №92581544 від 21.07.2017 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 23.06.2017 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР. Рішення про державну реєстрацію права власності в цілому на спірну квартиру прийнято державним реєстратором Департаменту реєстрації ХМР Шеховцовою М.Є. за №35961205 від 03.07.2017 року.

Згідно листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна від 23.10.2017 року за №15755, у період з 2004 року по 2015 рік звернень від ОСОБА_6 стосовно приватизації квартири АДРЕСА_3 до управління не надходило.

Порядок приватизації житла, що знаходиться у державній власності, визначено в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19.06.1992 р. за № 2482-ХІІ.

Як зазначено в преамбулі цього закону, метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Закон передбачає порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом на законних підставах, з обмеженням на приватизацію, визначеним п.2 ст.2 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних розпоряджень та свідоцтва, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

У відносинах приватизації положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є спеціальними, тоді як відповідні положення ЖК УРСР в таких правовідносинах є нормами загальної дії.

Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 5, ч. ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян, визначається Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404 (далі по тексту Положення).

Відповідно до п. 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення визначено перелік документів, необхідних для приватизації житла, які реєструються органом приватизації в окремому журналі.

За наявності необхідних документів орган приватизації, у разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках ( п. 21 Положення).

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) ОСОБА_5 надав довідку про склад сім'ї наймача квартири від 13.06.2017 року, де зазначено, що в спірній квартирі мешкає лише ОСОБА_5

Пунктом 21 Положення визначено, що в такій довідці вказувались члени сім'ї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло.

Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012р. зміст якої полягає в наступному.

У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З аналізу зазначених правових норм слідує висновок, що закон розмежовує поняття право члена сім'ї на користування житловим приміщенням та право такої особи на приватизацію житлового приміщення, оскільки перше виникає безпосередньо при вселенні, якщо тільки не було угоди про інший порядок користування жилим приміщенням, а друге, безпосередньо пов'язане із фактом постійного проживання в житловому приміщенні.

Відтак, право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання особи, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Позивач у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 не зареєстрована.

ОСОБА_1 зверталася з заявою до Управління майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР, щодо розгляду питання про приватизацію квартири АДРЕСА_1 з урахуванням її законних прав.

Листом Управління майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР від 25.10.2017 року позивачу повідомлено, що вказана квартира на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду управління за №985-Ц2 від 23.06.2017 року передана у приватну власність ОСОБА_5 Інформація про те, що позивач була зареєстрована у вказаній квартирі, або постійно мешкала в ній у наданих документах відсутня.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_2 належить на праві спільної приватної власності ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які є рідними доньками позивача. За даною адресою станом на травень 2017 року мешкали та зареєстровані: донька позивача - ОСОБА_13, онука позивача ОСОБА_15, донька позивача - ОСОБА_14 та онука позивача - ОСОБА_16.

Допитана у суді першої інстанції якості свідка донька позивача ОСОБА_14 надала пояснення, що вказаний будинок належить свідку та її сестрі в рівних частках після смерті батька ; позивач її матір ОСОБА_1 не має права на цей будинок , хоча й була там зареєстрована , вона виписалася з будинку з метою прописатися в спірній квартирі.

У судовому засіданні представник позивача не заперечував того, що ОСОБА_1 мешкає у будинку разом з доньками.

В спірній квартирі постійно мешкає та зареєстрований тільки відповідач ОСОБА_5

Таким чином, оформлення приватизації, згідно положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 було проведено на підставі заяви на приватизацію та довідки про склад сім'ї, що повністю відповідало наведеним вище вимогам закону.

Відповідач не заперечує той факт, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за їх матір'ю у зв'язку із її захворюваннями.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 була вселена в спірну квартиру зі згоди всіх осіб, що в ній мешкали, і вона на протязі часу з 2004 року по 2015 рік постійно проживала в цій квартирі, ведучи спільне господарство з ОСОБА_6 позивачкою та її представником не надано.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 січня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко