Провадження №22-ц/812/1497/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

за участі: приватного виконавця Куліченка Д.О., боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/3753/17 за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу, яку постановив Корабельний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Лазаревої Ганни Миколаївни у приміщенні цього суду 26 липня 2019 року, повний текст якої складений в той же день, за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

в с т а н о в и л а :

19 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

В поданні приватний виконавець Куліченко Д.О. зазначав, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 59293437 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2019 року у справі № 488/3753/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 456281 грн. Рішення набрало законної сили 14 березня 2019 року.

Як вказав заявник, боржник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідно до інформації з сайту Укрпошти рекомендована кореспонденція (постанова про відкриття виконавчого провадження, інші документи виконавчого провадження) під час доставки боржником не отримана відповідно до інформації, наданої на його запити, майно. Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстроване. Крім того, належне боржнику на праві власності інше майно та кошти, на яке можливо звернути стягнення, відсутнє. Однак, відповідно до довідки ММБТІ від 07 червня 2019 року, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , проте відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутня будь-яка інформація стосовно власника вказаного майна.

На думку приватного виконавця, боржник свідомо не зареєстрував право власності на житловий будинок в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з метою унеможливлення звернення стягнення на вказане майно на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі №.488/3753/17.

Посилаючись на викладене, просив звернути стягнення на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, що належить боржнику ОСОБА_1 . Також приватний виконавець зазначав, що звертався з аналогічним поданням, у задоволення якого суд помилково відмовив ухвалою від 02 липня 2019 року через відсутність оцінки майна боржника.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2019 року у відкритті провадження за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що 01 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. вже звертався до суду із поданням про той самий предмет і з тих самих підстав та ухвалою суду від 02 липня 2019 року у його задоволенні відмовлено. Ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалась.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. просить скасувати ухвалу суду та постановити нове рішення у справі про задоволення подання приватного виконавця, звернути стягнення на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною, судом не надано належної оцінки доказам та обставинам справи, внаслідок чого ухвала постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, після постановлення судом ухвали від 02 липня 2019 року приватний виконавець звернувся з даним поданням іншого змісту та усунув недоліки, які були зазначені в ухвалі суду 02 липня 2019 року. Суд помилково застосував положення ст.ст. 186, 353 ЦПК України, тоді як ст. 186 ЦПК України регулює порядок позовного провадження, а розгляд подання виконавця врегульований розділом VI ЦПК України і ст. 440 ЦПК України не передбачає можливість відмови у відкритті провадження за поданням приватного виконавця.

Заслухавши доповідь судді, пояснення приватного виконавця, боржника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За приписами ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавчий лист, виданий Корабельним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в загальному розмірі 456281,00 грн. на виконання заочного рішення по справі № 488/3753/17.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2019 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відмовлено.

19 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. знову звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у тому ж виконавчому провадженні відносно того ж об`єкта нерухомого майна.

Відмовляючи у відкритті провадження за поданням приватного виконавця, суд вважав, що для цього є передбачені п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України підстави, оскільки 01 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. вже звертався до суду із поданням про той самий предмет і з тих самих підстав та ухвалою суду від 02 липня 2019 року у його задоволенні відмовлено.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Абзацом 2 ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно із ч. 10 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись 26 червня 2019 року із поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, приватний виконавець посилався на те, що за боржником у виконавчому провадженні № 59293437 ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно у встановленому порядку не зареєстроване, інше майно та кошти, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє. Однак, відповідно до довідки ММБТІ від 07 червня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстрований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, відсутня будь-яка інформація стосовно власника вказаного майна.

На думку приватного виконавця, боржник свідомо не зареєстрував право власності на житловий будинок в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з метою унеможливлення звернення стягнення на вказане майно на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі №.488/3753/17.

Звертаючись з поданням 19 липня 2019 року приватний виконавець просив суд звернути стягнення на те ж саме нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись в обґрунтування подання на ті ж самі обставини (зокрема, ті ж документи, видані ММБТІ).

За такого суд вірно дійшов висновку, що наявні передбачені пунктом 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України підстави для відмови у відкритті провадження за поданням приватного виконавця.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Так, посилання на зазначення інших ніж при зверненні з поданням 26 червня 2019 року підстав при зверненні до суду з даним поданням, спростовується змістом цього подання та подання, направленого до суду 26 червня 2019 року. Посилання при цьому у поданні від 19 липня 2019 року на відсутність передбачених законом підстав для оцінки належного боржникові нерухомого майна не є іншими підставами звернення до суду і зводяться до незгоди з раніше постановленою ухвалою суду.

Щодо відсутності підстав для відмови у відкритті провадження у справі і помилкового застосування судом положень ст. 186 ЦПК України з огляду на те, що дана норма права регулює лише позовне провадження.

Такі твердження ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права.

Так, у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових) осіб, при розгляді таких процесуальних питань мають застосовуватися положення ЦПК України, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: ст. 186 ЦПК України - про відкриття провадження у справі; 42, 43, 48, 49, 56, 58ЦПК України - щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов`язків; статті 128-130 ЦПК України - про судові виклики та повідомлення; глави 6 розділу III ЦПК України - про судовий розгляд; глав 1, 2 розділу V ЦПК України - щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

Аналогічні роз`яснення надані у подібних до змісту процесуальних питання у пункті 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ухвала суду першої інстанції не змінюється, відсутні передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича залишити без задоволення, ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 11 вересня 2019 року