Єдиний унікальний номер судової справи 489/2478/15-ц
Номер провадження 22-ц/812/164/19
Номер провадження 22-ц/812/283/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 вересня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 19 жовтня 2018 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду о 13 год. 55 хв., у цивільній справі за позовом

Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод до договору, іпотечного договору та договору поруки,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 83 812 швейцарських франків, що еквівалентно 339 865 грн. 20 коп. станом на день укладання договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8.49% річних, на строк до 27 вересня 2017 року.

В подальшому додатковими угодами від 10 грудня 2008 року та від 24 квітня 2009 року сторонами було внесено зміни щодо строку сплати процентів та схеми погашення кредиту.

Окрім того 28 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №0 від 28 вересня 2006 року.

Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримала, у зв`язку із чим станом на 03 квітня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 56 914.53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03 квітня 2015 року становить 1 393 354 грн. 15 коп., з яких: 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно 1 355 003 грн. 11 коп. заборгованість за кредитом, 1 566.53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351 грн. 03 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Крім того, ОСОБА_1 станом на 03 квітня 2015 року нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у загальному розмірі 11 273 грн. 01 коп., з яких: 9 780 грн. 37 коп. пеня за прострочення сплати кредиту та 1 492 грн. 64 коп. пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь зазначену заборгованість за судовим рішенням.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними договір про надання споживчого кредиту, додаткові угоди до договору, іпотечні договори, договір поруки та покладення обов`язку вчинити певні дії.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 28 вересня 2006 року суперечить нормам ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним.

При підписанні договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності, договір був укладений внаслідок обману зі сторони банку, який не виконав обов`язку про надання позичальнику кредитних коштів в швейцарських франках, не надав повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням, а під час укладення договору не було погоджено встановлених законодавством істотних умов договору, та встановлено несправедливі умови договору.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 вересня 2015 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом банку зустрічний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту за №0 від 28 вересня 2006 року, а також договорів про внесення змін до кредитного договору №1 від 10 грудня 2008 року і №2 від 24 квітня 2009 року та покладення обов`язку на ПАТ «УкрСиббанк» зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором сплачені ОСОБА_1 кошти та стягнути з банку надміру сплачені кошти за кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2018 року у задоволені позову АТ «УкрСиббанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду в частині відмови у задоволенні його вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу банку слід задовольнити, а апеляційну скаргу представника відповідача слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем доказів, зокрема розрахунку заборгованості за кредитним договором не можливо встановити наявність чи відсутність та дійсну суму заборгованості за договором. При цьому кошти в порушення умов договору були перераховані у гривні, а не у швейцарських франках та платежі сплачувались у національній валюті.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що аргументи ОСОБА_1 щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення банком вимог ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», вчинення кредитного договору під впливом обману, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи убачається, що згідно з копіями дозволу Національного банку України №75-2, виданого АКІБ «УкрСиббанк» 24 грудня 2001 року, та додатку до нього, останнє має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті та інше (том 1 а.с.56-58).

28 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 83 812 швейцарських франків, що еквівалентно 339 865 грн. 20 коп. станом на день укладання договору (том 1 а.с.6-15,16-19).

Кредитні кошти надавались на особисті потреби позичальника споживчі потреби (п.1.4 договору).

Вищевказаний договір позичальником ОСОБА_1 був підписаний та вона з його змістом ознайомлена.

Також сторони узгодили, що за користування кредитними коштами протягом 30 календарних днів з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8.49% річних; після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору та позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти банку в строк до 27 вересня 2017 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника, був укладений договір поруки між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 від 28 вересня 2006 року. Згідно вказаного договору поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №0 від 28 вересня 2006 року, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за користування кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки (том1 а.с.26-28).

10 грудня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0 від 29 вересня 2006 року, відповідно до якої позичальник повинен був сплачувати відсотки з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Додаток №1 до договору «Графік погашення кредиту» викладено в новій редакції (том 1 а.с.20,21-23).

24 квітня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №0 від 29 вересня 2006 року, відповідно до якого сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме: №0 так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме: № НОМЕР_1 . Також сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та погодили розмір ануїтетного платежу у розмірі 683.53 долара США. День сплати ануїтетного платежу 24 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж. Також встановлено, що нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ та чинного законодавства України (том 1 а.с.24-25).

Згідно розрахунку банку станом на 03 квітня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість в загальному розмірі 56 914.53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03 квітня 2015 року становить 1 393 354 грн. 15 коп., з яких: 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно 1 355 003 грн. 11 коп. заборгованість за кредитом, 1 566.53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351 грн. 03 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом. Також ОСОБА_1 нарахована пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у загальному розмірі 11 273 грн. 01 коп., з яких: 9 780 грн. 37 коп. пеня за прострочення сплати кредиту та 1 492 грн. 64 коп. пеня за прострочення сплати процентів (том 1 а.с.29-43).

18 грудня 2014 року відповідачам були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту. Позивач вимагав кожного з відповідачів погасити наявну заборгованість на 32 день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення цієї вимоги (том 1 а.с.63-64,65-66,67-71).

Оскільки відповідачами вимога не виконана, ця обставина стала підставою для звернення ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», до суду із позовом до відповідачів.

Обґрунтовуючи позов АТ «УкрСиббанк» вказувало, що воно виконало свої зобов`язання за вказаним договором, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 83 812 швейцарських франків у національній валюті України в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату видачі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначала, що вона отримала кредитні кошти лише у національній валюті в розмірі 325 996 грн. 08 коп.

У справі є висновок експерта Київської незалежної судово-експертної установи №2821 від 31 травня 2019 року, відповідно до якого слідує, що за наявними матеріалами, не встановлено документальне підтвердження розрахунку ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості станом на 03 квітня 2015 року за договором кредиту №0 від 28 вересня 2006 року (том 5 а.с.4-42).

Проте, на думку колегії суддів, вказаний висновок не спростовує наявність заборгованості відповідача перед банком, оскільки беззаперечних доказів, які б підтверджували відсутність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості матеріали справи та висновок експерта не містять. До того ж сам по собі вищезазначений висновок експерта від 31 травня 2019 року, як письмовий доказ у цивільній справі, не є беззаперечним та достатнім доказом, що свідчить про неотримання позичальником кредиту та безпідставність вимог банку щодо його повернення позичальником.

Разом з тим вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на встановлені обставини справи та дійшов передчасного висновку про відсутність можливості встановити наявність та дійсний розмір заборгованості відповідачів перед банком.

За такого, надавши належну оцінку наданим у справі доказам у їх сукупності, встановивши наявність заборгованості перед банком; наявність у позивача ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті та ведення відповідних рахунків в іноземній валюті, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції від 19 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» у загальному розмірі 56 914.53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03 квітня 2015 року становить 1 393 354 грн. 15 коп. та стягнення зазначеної суми солідарно з відповідачів відповідно до положень ст.ст.1054, 553,554 ЦК України.

Звертаючись до суду із позовом до боржників, банк посилався на наявність у останніх заборгованості за кредитним договором та на підтвердження цього надав розрахунок, в якому відображено суму отриманих коштів, дату та суму погашення тіла кредиту, прострочених та нарахованих відсотків. При цьому правильність розрахунків відповідачами не спростована.

Суд апеляційної інстанції звертає також увагу на те, що тіло кредиту за умовами договору про надання споживчого кредиту позичальником отримано саме в іноземній валюті - швейцарських франках, що підтверджено пунктом 1.1 кредитного договору.

Позиція щодо стягнення заборгованості у валюті, в якій надавався кредит, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18.

Щодо зустрічних позовних вимог відповідача ОСОБА_1 , то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі №6-806цс16).

Відповідно до ст.76, ч.1 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 цього Кодексу).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207,640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в абзаці 1 п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, який діяв на момент укладення оскаржуваного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Разом з цим, обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано позов, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Також, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Так, згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним, зокрема вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якою ОСОБА_1 обґрунтовувала свої позовні вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися у даному випадку відповідачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала його умови.

Умовами договору визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови.

Також зі змісту оскаржуваного договору убачається, що всі умови угоди позичальнику ОСОБА_1 цілком зрозумілі та вона вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також перед підписанням договору остання отримала інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору про надання споживчого кредиту (п.9.13 договору).

Встановивши, що відповідач не довела підстав, передбачених ст.ст.203, 230 ЦК України, ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним кредитного договору від 28 вересня 2006 року та визнання недійсними додаткових угод до договору, районний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

При вирішенні зустрічного позову судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів у справі.

Твердження ОСОБА_1 та аргументи апеляційної скарги про недійсність оспорюваного договору у зв`язку із відсутністю належних доказів отримання позичальником кредитних коштів у певній валюті є хибними через неправильне розуміння положень закону, що регулює спірні правовідносини.

Оскільки апеляційним судом ухвалюється нове судове рішення, відповідно до приписів ч.13 ст.141 ЦПК України, ним вирішується питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи дане питання, колегія суддів виходить з положень ст.141 ЦПК України та покладає в рівних частках на відповідачів судові витрати у розмірі 9 135 грн., сплачені позивачем за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій, тобто з кожного із відповідачів підлягає стягненню по 4 567 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28 вересня 2006 року в загальному розмірі 56 914.53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 03 квітня 2015 року становить 1 393 354 грн. 15 коп., яка складається з основного боргу - 55 348 швейцарських франків, що еквівалентно 1 355 003 грн. 11 коп., заборгованості за процентами - 1 566.53 швейцарських франків, що еквівалентно 38 351 грн. 03 коп., а також пеню в сумі 11 273 грн. 01 коп.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати у розмірі 9 135 (дев`ять тисяч сто тридцять п`ять) грн. за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій, тобто з кожного по 4 567 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят сім) грн. 50 коп.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод до договору, іпотечного договору та договору поруки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 05 вересня 2019 року