Дата документу 11.09.2019 Справа № 331/6809/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/6809/16Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г. Повний текст рішення складено 26.04.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/2672/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Крилової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 , як батько, який потребує матеріальної допомоги, звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 29-32) та в якому просив стягнути з відповідача, як повнолітнього сина, аліменти у розмірі 1130,00 грн.; додаткові витрати на лікування у розмірі 4039,29 грн. та у розмірі 600,00 грн. щорічно.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Скользнєву Н.Г. (т.с. 1 а.с. 1).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2016 року (т.с. 1 а.с. 34-35)провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду по суті.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2016 року (т.с. 1 а.с. 84-86) позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання щомісячно в розмірі 1130,00 грн., починаючи з дня звернення до суду з 18.10.2016 року. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 додаткові витрати на лікування у розмірі 600,00 грн. щомісячно. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування у розмірі 4039,29 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 року (т.с. 1 а.с. 176-177) заочне рішення суду від 21 грудня 2016 року у цій справі скасовано, справу призначено до розгляду.

21 серпня 2018 року позивач подав уточнену позовну заяву (т.с. 1 а.с. 184-187), якою не змінюючи предмету та підстав позову, залучив до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що позивач є особою похилого віку 74 роки, є інвалідом ІІІ групи. Отримує пенсію та заробітну плату, оскільки працює на посаді сторожа. Має повнолітнього сині ОСОБА_2 , який разом із сім`ю проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 офіційно не працює, однак заробляє чималі кошти, граючи в теніс. Дочка відповідача проживає в США та знаходиться на власному утриманні. Син матеріальної допомоги йому не надає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, у зв`язку з чим утворилась заборгованість на загальну суму 16406,06 грн. На виконання судових рішень з його пенсії щомісяця утримується 279,21 грн. Його матеріальний стан унеможливлює виплату вказаного боргу, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Оскільки, за 2016 рік він поніс додаткові витрати на лікування у розмірі 8186,58 грн., вважав, що відповідач повинен також відшкодувати йому половину здійснених витрат одноразово в сумі 4039,29 грн. та в подальшому фінансувати додаткові витрати на лікування наперед періодично, щорічно у розмірі 600,00 грн. В позові також зазначено, що позивач окрім сина має також дочку ОСОБА_3 , яка проживає зі своєю сім`єю окремо від нього. Позов до неї не пред`явлений у зв`язку з тим, що вона у міру можливості допомагає йому матеріально. Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилавться на ст. 51 Конституції України, ст. ст. 172, 202, 203, 205 СК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року (т.с. 2 а.с. 48-53) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 64-68) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 71).

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Криловою О.В. замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 74-75).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 72), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 76).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 82-90).

Третя особа не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 92-93).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 202, 203 СК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 1942 р.н., є батьком відповідача ОСОБА_2 , має третю групу інвалідності (т.с. 1 а.с.7), перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Олександрівському районі м. Запоріжжя й отримує пенсію у розмірі 2 645, 52 грн. (т. с. 2 а.с.32).

Згідно із довідкою про доходи № 202 від 27.03.2019 позивач ОСОБА_1 є працевлаштованою особою, яка займає посаду сторожа у ТВО Вознесенівського району і його середньомісячна заробітна плата за період з травня 2018 року по березень 2019 року (включно) складає 4259,44 грн. (т.с.2 а.с.31).

Позивач також має повнолітню та працездатну дочку ОСОБА_3 , яка ним залучена до участі в справі в якості третьої особи.

В суді першої інстанції позивач пояснював, що періодично отримує від дочки матеріальну допомогу, у зв`язку з чим, не вважає за необхідне звертатися до неї з позовом про стягнення аліментів.

Відповідач ОСОБА_2 є безробітним, перебуває на обліку в Запорізькому міському центрі зайнятості як безробітна особа , має третю групу інвалідності (т.с.1 а.с.235).

На утриманні ОСОБА_2 знаходиться непрацездатна особа дружина ОСОБА_4 , яка є інвалідом третьої групи та потребує постійних грошових витрат на її лікування (т.с.1 а.с. 119-122).

Пред`являючи позов до сина, позивач посилався на те, що через похилий вік та незадовільний стан здоров`я він потребує постійної матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Ст. 202 СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

За положеннями ч.ч. 2-4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані ст.. 202 СК України, Верховний Суд (постанова від 19.09.2018, справа № 494/1682/15-ц) зробив висновок, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2019 року 1497 грн., з 1 липня 1564 грн., з 1 грудня 1638 грн.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 щомісяця отримує дохід у розмірі 6904,96 грн. та періодичну матеріальну допомогу від дочки, що є значно більшою сумою за встановлений законом прожитковий мінімум 1497 грн.

Враховуючи встановлені обставини, вищенаведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача понесених ним додаткових витрат на лікування у розмірі 4039,29 грн. та стягнення додаткових витрат на лікування у розмірі 600,00 грн. щорічно, суд першої інстанції правильно зазначав таке.

Ст. 203 СК України передбачений обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків.

Такий обов`язок виникає на підставі наступного складу юридичних фактів: 1) кровне споріднення; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі; 4) тяжка хвороба, інвалідність або немічність батька, матері; 5) витрати, пов`язані з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю матері, батька.

Відповідно до закону додатковими витратами на батьків вважаються витрати, пов`язані з однією з таких обставин: а) тяжка хвороба; б) інвалідність; в) немічність. Таким чином, повнолітні діти зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Цей перелік є вичерпним. Інші обставини нормою не припускаються.

В обґрунтування свого позову в цій частині позивач зазначав, що у серпні 2016 року його було госпіталізовано та поставлено діагноз ішемічний, атеротромботичний інсульт. Окрім цього, у 2016 році він переніс операцію з онкології. Оскільки, за 2016 рік позивач поніс додаткові витрати на лікування в розмірі 8186,58 грн., вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому половину здійснених витрат одноразово у сумі 4039,29 грн. та в подальшому фінансувати додаткові витрати на лікування наперед періодично, щорічно у розмірі 600,00 грн.

Ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності сторін, встановлений у Основному Законі України, знайшов своє відображення у статті 12 ЦПК України, якою передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, пункт четвертий ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

На підтвердження понесених додаткових витрат на лікування у 2016 році на загальну суму 8186,58 грн. позивачем були надані суду першої інстанції копії чеків з аптечних мереж (т.с. 1 а.с.14) та чеків № 20856 від 30.05.2016 на суму 3878,49 грн. (т.с.1 а.с.15), № 20726 від 24.05.2016 на суму 2497,93 грн. (т.с.1 а.с.16).

Надані суду першої інстанції чеки на придбання ліків не у повній мірі підтверджують суму витрат позивача на придбання ліків, деякі чеки взагалі неможливо прочитати. Надані суду чеки з аптечних мереж не підтверджуються відповідними призначеннями лікарів, а тому суд першої інстанції правильно вважав останні неналежними доказами у цій справі з підстав, зазначених вище.

Стосовно інших додаткових витрат суд першої інстанції правильно зазначав таке.

З пояснень позивача в суді першої інстанції встановлено, що третя особа по справі - ОСОБА_3 є його дочкою, яка допомагає батькові матеріально і яка фактично оплатила йому операцію, проведену у 2016 році, відповідно до чого понесла витрати.

Позивач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження понесення саме ним витрат на лікування.

Доказів, які б містили дані з приводу щомісячної вартості лікування, загального обсягу щомісячних витрат на забезпечення проживання, на утримання квартири та сплати комунальних послуг, та давали підстави для висновку про потребу позивача в постійній матеріальній допомозі, суду першої інстанції також надано не було, що вказує на недоведеність позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на лікування наперед періодично, щорічно у розмірі 600,00 грн.

Наявність утримань з пенсії, на які посилається позивач в обґрунтування вищезазначеної позовної вимоги, обумовлена боргом за житлово-комунальними послугами, наявні у матеріалах справи довідки та епікризи з лікувальних закладів та установ, чеки для придбання ліків не доводять потреби позивача саме у постійній матеріальній допомоги. Позивачем надано не було доказів про існування медичних призначень, що обумовлюють необхідність щомісячних чи інших регулярних витрат на проходження певних медичних процедур чи регулярне придбання певних медикаментів.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відхилення заявлених позовних вимог щодо стягнення понесених позивачем додаткових витрат на лікування у розмірі 4039,29 грн. та додаткових витрат на лікування наперед періодично, щорічно у розмірі 600,00 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування сторін у цій справі та зокрема позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі та у тому числі, що він є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги, а відповідач ОСОБА_2 , враховуючи сімейний та майновий стан останнього, має можливість надавати йому будь-яку матеріальну допомогу взагалі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч.ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що позивач в сила вимог Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що ОСОБА_1 у подальшому не позбавлений права вирішувати окремо від цієї справи питання про стягнення з ОСОБА_2 та інш. осіб сплаченої ним плати за житлово-комунальні послуги по квартирі в порядку регресу, а також стягнення аліментів чи додаткових витрат із сина за інший період в разі зміни обставин, які стали підставою для відмови у задоволенні позову позивача у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 11.09.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Крилова О.В.