Провадження № 2/761/40/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

представника позивача - Пшечука О.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), ОСОБА_4 (далі - відповідач 2), ОСОБА_5 (далі - відповідач 3) про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.07.2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №K2V4GA00260060, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 43000,00 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, відповідно до умов договору відповідач 1 зобов'язувався щомісяця в період сплати надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією та іншими витратами згідно кредитного договору. 13.08.2012 року між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач 2 зобов'язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем 1 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором. 13.08.2012 року між позивачем та відповідачем 3 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач 3 зобов'язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем 1 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором. Позивач звертався до відповідачів із повідомленнями про наявність заборгованості та проханням її погасити, які залишені відповідачами без задоволення. У встановлений договором строк відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором не виконали, у зв'язку з чим станом на 23.06.2017 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 60846,25 Євро.

Тому, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року у розмірі 60846,25 Євро, що за курсом 29.0681 складає 1768684,87 грн. та витрати зі сплати судового збору.

08.10.2015 року прийнято до розгляду з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, підстави якого були змінені 01.02.2016 року.

Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 13.07.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було підписано кредитний договір №K2V4GA00260060. Зазначений договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів- фізичних осіб. Згідно умов кредитного договору позивачу за зустрічним позовом повинні були бути надані кредитні кошти у розмірі 43000 Євро та 5400 Євро строком погашення до 12.07.2017 року зі сплатою 10.08% річних за користування кредитними коштами. Також з позивачем за зустрічним позовом було укладено договір іпотеки від 16.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. Також між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачами 2,3 за первісним позовом були укладені договори поруки. Вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки, умовами кредитного договору та п. 7.1. договору передбачено сума кредиту у розмірі 43000 євро та 5 400 євро, проте позичальник дані кошти не отримував, крім того, зазначає, що з урахуванням положень правил ведення касових операцій і, відповідно, правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Разом з тим, пунктом 7.2 оскаржуваного договору вказано транзитний рахунок №0922 на який фактично погашався кредит позивачем та зараховувались кошти, що взагалі суперечить діючому законодавству України та у кредитному договорі відсутній законний механізм видачі та повернення кредиту. Договору на обслуговування рахунку № 0922 між банком та позичальником - не укладалося, вказаний рахунок, - не є рахунком клієнта. Відтак банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки це є грубим порушенням Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, тому пункт 7.2. кредитного договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку видачі та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою національною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.162 КпАП і є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Недійсність пункту щодо видачі та погашення кредиту за кредитним договором тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитний договір неможливо виконувати. Вказаний кредитний договір позивачем було підписано під впливом обману з боку банку, а окрім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розмірами відсоткової ставки за кредитом - не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам.

Тому, відповідач 1 за первісним позовом просив суд визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року, підписаний між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», договір іпотеки від 16.07.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В.зареєстрований в реєстрі під № 6488, договір поруки, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» та договір поруки, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою судді від 22.05.2015 року було відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2017 року було призначено судово-бухгалтерську експертизу.

13.07.2018 року з Київського науково-дослідницького інститут судових експертиз до суду надійшли матеріали справи №761/11283/15-ц, провадження №2/761/138/2017 з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи.

Ухвалою від 13.07.2018 року справу було призначено в підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.10.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», просив їх задовольнити у повному обсязі, позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 підтримав.

У судове засідання відповідачі за первісним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню, а вимоги зустрічної позовної заяви не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом встановлено, що 13.07.2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №K2V4GA00260060, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 43000,00 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно умов договору банк надає позичальнику кредит, шляхом надання готівкою через касу, строком з 13.07.2007 по 12.07.2017 р. включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 43000,00 Євро, на наступні цілі: купівля не житлового приміщення, а також в розмірі 5400,00 Євро на оплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,15% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно Договору та винагорода за надання додаткового матеріалу згідно договору. Період оплати кредиту з «10» по «15» число кожного місяця.

Відповідно до умов Кредитного Договору за користування Кредитом в період з дати списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення Кредиту Позичальник щомісячно в Період сплати сплачує відсотки в розмірі, вказаному Договором.

Також, згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язується сплатити за весь період користування кредитом відсотки, винагороду банку та неустойку, передбачену в договорі.

13.08.2012 року між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач 2 зобов'язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем 1 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором.

13.08.2012 року між позивачем та відповідачем 3 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач 3 зобов'язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем 1 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст 553 ЦК України).

Позивач звертався до відповідачів із повідомленнями про наявність заборгованості та проханням її погасити, які залишені відповідачами без задоволення.

Позивач за первісним позовом свої зобов'язання виконав в повному обсязі, надавши кредитні кошти в розмірі 43000,00 Євро, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 16.07.2007 року.

Проте, у встановлений договором строк, відповідачі покладені на них зобов'язання за кредитним договором №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року та за договорами поруки 13.08.2012 року не виконують.

Згідно із розрахунком, станом на 23.06.2017 року, заборгованість відповідачів за договором становить 60846,25 Євро, з яких: сума заборгованості за кредитом - 17906,30 Євро; прострочена заборгованість за кредитом - 7483,35 Євро; заборгованість по процентам за користування кредитом - 71,77 Євро; прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом - 12348,95 Євро; прострочена заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 2644,50 Євро; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 20391,38 Євро.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України).

У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати (п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Офіційний курс НБУ гривні до Євро, станом на 21.01.2019 року, становить 3190.3745, а тому заборгованість за кредитним договором №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року у розмірі 60846,25 Євро, у гривневому еквіваленті складає 1941223,24 грн.

Даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року належним чином не виконували, а отже зобов'язані повернути позивачу борг по кредитному договору в розмірі 60846,25 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 21.01.2019 року - 1941223,24 грн.

Разом з тим, ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, підстави якого були змінені 01.02.2016 року. Вказував, що банком при укладанні кредитного договору порушено законодавство щодо захисту прав споживачів, а саме: не було надано всю необхідну інформацію про умови кредитного договору, в укладеному кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, кредитний договір містить цілу низку несправедливих умов, наприклад, що позичальник має сплачувати щомісячно Банку плату за управління кредитом, комісію за безготівкове зарахування коштів тощо.

Крім того, ОСОБА_2 вказував, що Банк уклав кредитний договір з ним на вкрай невигідних умовах, ввів його в оману та застосував нечесну підприємницьку практику, оскільки при ознайомленні з договором неможливо зрозуміти всіх його умов, що приводить до затягування споживача до «кредитного ярма», крім із завищеними відсотками.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що перед підписанням кредитного договору відповідачу 1 за первісним позовом надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності з частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписав відповідач 1, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаного позивачем за зустрічним позовом договору.

При цьому, суд вважає, що при укладанні договору було волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, доводи зустрічного позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, ведення банком нечесної підприємницької практики, та введення ОСОБА_2 в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами, отже позов не підлягає задоволенню.

Крім того, в матеріалах справи містяться висновки експертів.

Відповідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №4438/4439/16-32 від 02.06.2016 року, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Отримувач» у заяві на видачу готівки №1 від 16.07.2007 року, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Відповідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №4440/16-45 від 31.01.2017 року, надання позичальнику кредитних коштів в розмірі 43000 Євро з банку відповідно до умов кредитного договору від 13.07.2007 року №K2V4GA00260060, документально не обґрунтовано. Згідно вихідних даних, наявних у договорі від 13.07.2 №K2V4GA00260060, розрахунково підтверджується: реальна процентна ставка у розмірі - 16,32%; абсолютне значення подорожчання кредиту у сумі 42864,00 Євро. Відсоткова ставка, яка узгоджена за кредитним договором 13.07.2007 р. №K2V4GA00260060 в розмірі 10,08% річних в сумі щомісячного платежу в розмірі 661,54 євро, розрахунково не підтверджується. У відповідності до п. 3 глави 2 Інструкції про касові операції в банк України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 р. № 3. зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 р. за № 768/8С облік операцій з повернення фізичною особою-резидентом через операції касу банку готівкового кредиту в іноземній валюті за кредитним договором відбувається шляхом зарахування на відкритий клієнту поточний рахунок банку 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб». Приймання готівки в національній валюті від фізичних та юридичних осіб та готівки в іноземній валюті від фізичних осіб для здійснення переказу без відкриття рахунку відображається в бухгалтерському обліку Банку із застосуванням рахунку 2909 «Кредиторська заборгованість і транзитні рахунки за операціями з клієнтами банку». У відповідності до пункту 4 глави 3 Інструкції про касові операції і банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 г №337 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 р. за №768/8089 та п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриттю рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 р. за № 1172/8493, документально обґрунтована видача фізичній особі-резиденту готівкового кредиту в іноземній валюті за кредитним договором відбувається шляхом Відкриття клієнту поточногоо рахунку в банку 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб» для зарахування на нього суми кредиту з позичкового рахунку 2203 «Довгострокові іпотечні кредити, що надані фізичним особам», або іншого рахунку, передбаченого Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.06.2004 року №280.

Відповідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15516/17-45/12604/18-71 від 21.06.2018 року, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості не відповідає умовам кредитного договору №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року щодо відсоткової ставки, визначеної в період з 16.07.2007 року по 13.08.2012 року, щомісячного нарахування комісії у розмірі 0,15% від суми виданого кредиту та пені, нарахованій в іноземній валюті. Документально обґрунтувати відповідність розрахунку заборгованості на 05.03.2015 року розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором не видається за можливе з причин, наведених в дослідженні.

Позивач за зустрічним позовом посилаючись на несправедливість укладеного кредитного договору в цілому, повинен був надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору є дисбаланс прав і обов'язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг, проте таких доказів суду надано не було.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, мав намір укласти такий договір, отримав кредитні кошти, витратив їх, вчиняв дії щодо виконання зобов'язань за цим договором, а оскільки вимоги про визнання договору іпотеки та договору поруки недійсними є похідними від основного зобов'язання, тому також підлягають відмові.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги висновки експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №4438/4439/16-32 від 02.06.2016 року, №4440/16-45 від 31.01.2017 року, №15516/17-45/12604/18-71 від 21.06.2018 року, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку доказам, беручи до уваги висновки експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №4438/4439/16-32 від 02.06.2016 року, №4440/16-45 від 31.01.2017 року, №15516/17-45/12604/18-71 від 21.06.2018 року, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором №K2V4GA00260060 від 13.07.2007 року належним чином не виконували, а отже зобов'язані повернути позивачу борг по кредитному договору в розмірі 60846,25 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 21.01.2019 року - 1941223,24 грн., а тому позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню в повному обсязі, проте, вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір недійсним, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач за зустрічним позовом ознайомився та погодився з його умовами, мав намір укласти такий договір, отримав кредитні кошти, витратив їх, вчиняв дії щодо виконання зобов'язань за цим договором, таким чином, доводи зустрічного позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення, ведення банком нечесної підприємницької практики, та введення ОСОБА_2 в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами, а оскільки вимоги про визнання договору іпотеки та договору поруки недійсними є похідними від основного зобов'язання, тому також підлягають відмові, отже зустрічний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають солідарному стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 610, 612, 1054 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (м. Дніпропетровськ, вул.. Набережна Перемоги, 50, ) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3) про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 60 846,25 Євро, що за курсом НБУ станом на 21.01.2019 року становить 1 941 223,24 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 1218,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 1218,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 1218,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 24.01.2018 року.

Суддя