ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/786/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301030000 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ліквідатора фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича, на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року (повне рішення складено 27 вересня 2019 року) у складі судді Токової С.Є. у справі за позовом ліквідатора фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича, до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення коштів -

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, посилаючись на те, що з 20.09.2011 фізичну особу - підприємця (ФОП) ОСОБА_1 визнано банкрутом та відкрито процедуру ліквідації, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Голінного А.М.

В ході встановлення майна банкрута ліквідатором виявлено, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , останнім було придбано 31.05.2017 автомобіль ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , який 09.08.2017 року перереєстрований на іншого власника.

Оскільки шлюб з відповідачем було укладено 06 листопада 2014 року, а транспортний засіб останнім було придбано 31 травня 2017 року, то вказаний транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя, який в рівній частині належав і позивачці.

Таким чином, половина вартості відчуженого автомобіля має бути включена до ліквідаційної маси в порядку ст. 52 ЦК України.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу його вартість становила 67 087 грн.

Рівна частка ОСОБА_1 від отриманих від продажу ОСОБА_2 транспортного засобу коштів як члена подружжя складає 33 543 грн. 50 коп., яку ліквідатор ФОП ОСОБА_1 просив стягнути із відповідача в судовому порядку.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що спірний автомобіль на час розгляду справи відчужений відповідачем та не перебуває у нього у власності, у зв`язку з чим позивач як ліквідатор майна банкрута позбавлений права стягувати половину вартості майна, яке не збереглось на час розгляду справи. Крім того, суд вказав, що автомобіль був придбаний ОСОБА_2 у 2017 році, в той час як ФОП ОСОБА_1 не здійснювала підприємницьку діяльність з 2011 року, що свідчить про те, що дане майно боржник не використовував у своїй підприємницькій діяльності та воно не може відноситись до ліквідаційної маси.

З вказаним рішення не погодився позивач, вважаючи, що суд неповністю з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Доводи поданої ним апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправомірно взято до уваги відзив відповідача на позов, оскільки ухвалою про відкриття провадження у справі йому було надано строк до 21.02.2019 подати відзив на позов. Однак відзив подано лише 06.06.2019, тобто з порушенням встановленого судом процесуального строку. Разом з тим, відповідач з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався. Позовна заява вручена відповідачу в судовому засіданні 22.03.2019, тому п`ятнадцятиденний строк, встановлений у ч. 7 ст. 178 ЦПК України, сплив 06.04.2019.

Таким чином, поданий відповідачем відзив підлягав залишенню без розгляду на підставі ст. 126 ЦПК України.

Відмову в задоволенні позову по суті апелянт заперечує тим, що норми ст. 52 ЦК України не пов`язують обсяг майна фізичної особи-підприємця, яким він відповідає за своїми зобов`язаннями із використанням такого майна підприємцем у підприємницькій діяльності. Крім того, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі майна.

Обов`язок спростувати презумпцію спільної власності на майно, придбане іншим членом подружжя за час перебування у шлюбі, покладено на відповідача. Доводів на спростування цієї презумпції суду не надано. Відтак висновок суду про те, що на спірний автомобіль не поширюється режим спільної сумісної власності, не ґрунтується на законі.

Крім того суд не звернув увагу, що предметом спору є не автомобіль як об`єкт рухомого майна, а половина коштів, які належать ОСОБА_1 від продажу відповідачем вказаного транспортного засобу. Тому встановлення наявності чи відсутності транспортного засобу у відповідача в натурі на момент розгляду справи не мало значення для вирішення спору.

Посилаючись на викладені доводи, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою господарського суду Черкаської області від 20.09.2011 року фізичну особу - суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 визнано банкрутом та відкрито процедуру його ліквідації, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича (а.с. 6).

06 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 14).

Листом Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області від 26.01.2018 року № 31/23/1-184 повідомлено, що станом на 26.01.2018 року за ОСОБА_2 транспортні засоби не зареєстровані. Одночасно повідомлено, що за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , який 09.08.2017 року перереєстрований на іншого власника ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 7141/2017/575336 (а.с. 22). Такі відомості підтверджуються також копією реєстраційної картки транспортного засобу (а.с. 24).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.05.2017 (а.с. 33) ОСОБА_2 придбав за 39300 грн. автомобіль ВАЗ 21099, номер кузова НОМЕР_2 .

Згідно з копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.08.2017 ОСОБА_2 відчужив автомобіль ВАЗ 21099, номер кузова НОМЕР_2 , ОСОБА_4 за 67 088 грн. (а.с. 37)

Ліквідатор ФОП ОСОБА_1 стверджує, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , отже кошти, які отримав відповідач від відчуження такого автомобіля є також спільною сумісною власністю подружжя. Тому просить стягнути половину цих коштів як такі, що є власністю ОСОБА_1 .

Правовідносини, наявні між сторонами справи, мають таке правове рулювання.

Згідно зі статтею 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в ред., що діяла на момент винесення постанови про визнання ФОП ОСОБА_1 банкрутом - 20.09.2011) передбачалось, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Підставами для постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця є, посеред іншого, визнання фізичної особи - підприємця банкрутом. Згідно з ч. 3 ст. 46 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Зокрема, відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі 915/1056/16.

В якості підстави для відмови в задоволенні позову суд першої інстанції поклав доводи відповідача про те, що автомобіль фізично не знаходився у відповідача на момент розгляду справи, а також вказував, що таке рухоме майно не використовувалось фізичною особою-підприємцем у господарській діяльності.

Конструкція наведеної вище статті 52 ЦК України не потребує встановлення в натурі майна, за рахунок якого фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями. Також не потребується встановлення, чи використовувалось таке майно у підприємницькій діяльності боржника - фізичної особи-підприємця.

Специфіка організаційно-правової форми фізичної особи-підприємця як раз і полягає у тому, що фізична особа усім своїм майном відповідає за зобов`язаннями, які виникають у неї під час здійснення господарської діяльності в якості фізичної особи-підприємця, незалежно від реєстрації факту припинення такої фізичної особи-підприємця.

Предметом позову є не виділення частки у спільній сумісній власності в натурі, а стягнення коштів, які належать ОСОБА_1 . від продажу об`єкта права спільної сумісної власності.

Для вирішення спору необхідно встановити, чи є кошти, отримані від продажу автомобіля, спільним сумісним майном подружжя та чи має ОСОБА_1 право на частку у такому спільному сумісному майні, зокрема, на половину коштів, виручених від продажу автомобіля.

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що відповідач не спростував презумпцію режиму спільної сумісної власності на придбане під час шлюбу майно.

Колегія суддів погоджується з такими доводами, виходячи із таких підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана стаття свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Це також передбачено частиною 3 статті 368 ЦК України.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Обов`язок спростування презумпції спільності права власності на майно, придбане подружжям під час шлюбу, покладено на особу, яка її заперечує. Такі висновки відповідають останнім правовим висновкам Верховного Суду, зокрема викладених у постановах від 13 березня 2019 року (справа №334/9028/15-ц) та від 18 вересня 2018 року (справа № 759/13140/14-ц).

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя жодним із членів подружжя не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, тому слід дійти висновку про доведеність позову стосовно поширення режиму спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме на автомобіль ВАЗ 21099, номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 .

Виходячи із доведеності факту належності вказаного автомобіля на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кошти, які отримав відповідач від відчуження такого автомобіля (67 088 грн.) є також спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 37).

З огляду на норми законодавства про те, що відповідальність фізичної особи-підприємця за зобов`язаннями, що виникли під час здійснення підприємницької діяльності, не припиняються у зв`язку з банкрутством фізичної особи-підприємця, в сукупності із тим, що учасники справи не спростували презумпцію спільності права власності на майно подружжя, придбане під час шлюбу, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню.

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в ред., що діяла на момент відчуження автомобіля - 09.08.2017) усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, крім грошових коштів, що знаходяться на банківському рахунку умовного зберігання (ескроу) банкрута, об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, у комунальну власність відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку. Ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів у встановленому порядку порушує питання про виділення цієї частки.

Відповідно до ч. 8 ст. 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в ред., що діяла на момент відкриття ліквідаційної процедури - 20.09.2011) кошти, які надходять при проведенні ліквідаційної процедури, зараховуються на основний рахунок боржника. З основного рахунку здійснюються виплати кредиторам у порядку, передбаченому статтею 31 цього Закону.

Відповідно до листа ГУ ДФС у Черкаській області від 23.03.2018 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 10.12.2009 відкрито рахунок у ПАТ «Полтава-банк» № НОМЕР_4 , українська гривня, МФО 331489 (а.с. 39).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь фізичної особи - суб`єкта господарської діяльності ОСОБА_1 кошти в сумі 33 543 грн. 50 коп. (тобто в межах позовних вимог щодо суми половини вартості проданого спільного автомобіля) шляхом їх перерахування на розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 в АТ «Полтава-банк», м. Полтава, МФО 331489, код , - підлягають до задоволення.

Висновки суду про відсутність в натурі у відповідача відчуженого транспортного засобу на момент розгляду справи та недоведеність використання такого автомобіля під час здійснення підприємницької діяльності, що покладені в основу рішення про відмову в позові, не стосуються суті спору. Оскаржуване рішення не відповідає закону, що є підставою для його скасування.

Апеляційний суд також враховує доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального закону з приводу врахування відзиву відповідача від 06.06.2019 (а.с. 73-76), прийнятого до розгляду без вирішення питання про поновлення відповідачу пропущеного процесуального строку для подачі відзиву. Із протоколу судового засідання від 21.02.2019 року (а.с. 79-82) вбачається, що позовна заява разом із додатками вручена відповідачу 15.04.2019 року (а.с. 80). У частині 7 статті 178 ЦПК України регламентовані строки для подання відзиву. У статтях 122-127 ЦПК України передбачені порядок обчислення та перебігу процесуальних строків, а також наслідки пропущення процесуальних строків та процедуру поновлення та продовження таких строків. Таким чином, доводи апелянта про прийняття районним судом до розгляду відзиву відповідача без вирішення питання про наявність/відсутність пропущеного строку для вчинення процесуальної дії відповідачем є цілком обґрунтованими.

У зв`язку з порушенням норм процесуального закону та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України у разі скасування рішення апеляційним судом та ухвалення нового рішення про задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

При зверненні з позовом позивач заявляв клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке залишилось не вирішеним місцевим судом. Рішення про звільнення від сплати судового збору, відстрочення чи розстрочення його сплати судом першої інстанції не приймалось. Матеріали справи не містять підтверджень про сплату судового збору за подачу позову.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18.11.2019 відстрочено апелянту сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового збору за наслідком апеляційного перегляду судового рішення першої інстанції. При цьому, при винесенні такої ухвали сума судового збору помилково вказана в розмірі 1 152 грн. 60 коп.

В пункті 2 частині 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою або фізичною особою - підприємцем, сплачується судовий збір в сумі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн. 00 коп.). За подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (1 921 грн. х 150% = 2 881 грн. 50 коп.).

Отже, з урахуванням викладеного, судові витрати у даній справі становлять 4 802 грн. 50 коп. (1921 грн. + 2881 грн. 50 коп. = 4802 грн. 50 коп.), які у зв`язку з повним задоволенням позовної заяви, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення із відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 35, 141, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ліквідатора фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича, задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ліквідатора фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича, до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича, кошти в розмірі 33 543 грн. 50 коп. шляхом їх перерахування на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 : № НОМЕР_4 в АТ «Полтава-банк», м. Полтава, МФО 331489, код .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в розмірі 4802 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :