22-ц/804/170/19
265/8686/17

Категорія 69
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
24 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Мироненко І.П.
суддів: Биліни Т.І., Принцевської В.П.
секретаря Тулянкіної М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_2 та Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, ухвалено 13 серпня 2018 року головуючим суддею Щербіна А.В. у місті Маріуполі (повний текст складено 17 серпня 2018 року), та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області про відмову ухвалити додаткове рішення, постановлену 26 жовтня 2018 року головуючим суддею Гноєвим С.С. у місті Маріуполі, у справі за позовом ОСОБА_2 до Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про встановлення фактів спільного проживання та знаходження на утриманні,-
в с т а н о в и в:
У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, просила встановити факт спільного проживання у складі сімї: чоловіка ОСОБА_3, дружини ОСОБА_2 та доньки - ОСОБА_4, за адресою АДРЕСА_1 з 01 червня 2015 року по день смерті чоловіка 02 лютого 2017 року; зобовязати відповідача призначити та виплатити одноразову допомогу відповідно до п.2 ч.2 ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»; встановити факт знаходження її на утриманні померлого годувальника - ОСОБА_3 та особою, яка доглядає за дитиною - донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до восьми років.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 06 червня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, під час якого народилася донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
ОСОБА_3 працював водієм автотранспортного засобу автомобільного відділення автомобільної групи частини автотранспортного забезпечення аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Донецькій області. 01 лютого 2017 року згідно з наказом ГУ ДСНС України у Донецькій області від 30 січня 2017 року №37 «Про залучення сил та засобів до заходів з мінімізації наслідків надзвичайних ситуацій на території проведення АТО» та наказом аварійно-рятувального загону спеціального призначення від 01 лютого 2017 року №53 група працівників у складі аварійно-рятувального загону спеціального призначення, до якої входив і ОСОБА_3, знаходилась у місті Авдіївка Донецької області. Згідно довідки військово-цивільної адміністрації міста Авдіївки від 20 лютого 2017 року № 01-19/0256, під час виконання трудових обовязків ОСОБА_3 був смертельно поранений в наслідок артилерійського обстрілу міста Авдіївки, помер 02 лютого 2017 року.
26 квітня 2017 року дитині ОСОБА_4 було встановлено статус «Члена померлого ветерана війни», про що видано відповідне посвідчення, яке дійсне до 05 листопада 2031 року. Також їй, як дружині 26 квітня 2017 року ГУСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради було видано посвідчення, згідно якого вона має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих ветеранів війни, АТО.
Вона дійсно зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, але фактично проживала та вела спільне господарство разом з чоловіком ОСОБА_3 по день його смерті за адресою АДРЕСА_2, про що відповідачу до заяви було додано довідку №53 від 09 лютого 2017 року та акт від 09 лютого 2017 року.
Крім того вказувала, що вона ніде не працює, оскільки знаходилась на утриманні чоловіка та доглядала за дитиною до досягнення нею 8-ми років.
Ухвалою суду від 12 грудня 2017 року у відкритті провадження за позовними вимогами про зобовязання Фонду соцстрахування призначити та виплатити одноразову допомогу відповідно до п.2 ч.2 ст.43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» було відмовлено на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, оскільки вказані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім'ї: чоловіка ОСОБА_3, дружини ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 з 01 червня 2015 року по день смерті чоловіка 02 лютого 2017 року. Встановлено факт знаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на утриманні померлого годувальника - ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивачем було надано всі необхідні докази, які не спростовані відповідачем, що позивач разом із дитиною спільно проживала із чоловіком по день його смерті, не працювала, доглядала за малолітньою дитиною, дохід чоловіка був для неї і дитини основним і постійним джерелом існування.

18 серпня 218 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення відповідно до п.3 позовних вимог посилаючись на те, що рішенням суду її позовні вимоги задоволені повністю, але стосовно певної вимоги рішення не зазначено, а саме визнання її особою, яка доглядає за дитиною до досягнення нею 8-ми років.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суд виходив з того, що підстави, встановлені ч.1 ст. 270 ЦПК України, відсутні.

Не погодившись з рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року та ухвалою цього суду від 26 жовтня 2018 року про відмову ухвалення додаткового рішення, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити судове рішення в частині встановлено факт знаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на утриманні померлого годувальника ОСОБА_3, доповнити його і визнати її особою, яка доглядає за донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення восьми років.

Також, просить скасувати ухвалу суду від 26 жовтня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні рішення по суті позовних вимог судом не було розглянуто позовну вимогу стосовно визнання позивача особою, яка доглядає за дитиною ОСОБА_4 до восьми років. Були проігноровані копія трудової книжки та довідка із персоніфікації про відсутність у неї прибутків.

Маріупольське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне зясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині встановлення факту знаходження ОСОБА_2 на утриманні померлого чоловіка ОСОБА_3

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відсутні докази того, що дохід загиблого ОСОБА_3 був постійним і основним джерелом засобу існування позивача. Судом не взято до уваги, що свідоцтва про шлюб, про народження дитини, довідки КСНів та посвідчення на пільги для сімей загиблих ветеранів війни, акт сусідів від 09 лютого 2017 року не свідчать про факт знаходження позивача на утриманні загиблого від нещасного випадку на виробництві. Окрім цього, довідки щодо даного питання КСНи та ЖЕКП не мають право видавати, оскільки це не входить до їх компетенції, згідно розяснень Донецької обласної державної адміністрації Управління житлово-комунального господарства №602-12 від 14 квітня 2003 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонду позивач ОСОБА_2 вказує, що на день смерті чоловіка 02 лютого 2017 року, їх дочці виповнилось 1 рік і 3 місяці. Під час вагітності та після пологів вона не працювала, знаходилась на утриманні чоловіка у звязку із доглядом за дитиною, його заробітна плата була для них з дитиною постійним і основним джерелом засобів до існування. ОСОБА_5 обставини та факти підтверджуються відомостями ПФУ про відсутність доходів з 2000 року по 31 січня 2018 року, а також медичною довідкою № 181/3 про потребу дитини у домашньому догляді.

Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фонду, а її апеляційну скаргу задовольнити і змінити рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи своєї скарги, просили рішення суду змінити, ухвалу суду скасувати, а у задоволені апеляційної скарги відповідача відмовити; представник відповідача ОСОБА_5 підтримала доводи своєї скарги, а у задоволенні скарги позивача просила відмовити.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області складено актовий запис №344 та видано свідоцтво про шлюб. Після реєстрацію шлюбу прізвище дружини ОСОБА_3.

05 листопада 2015 року під час шлюбу у подружжя ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_4

02 лютого 2017 року ОСОБА_3 помер внаслідок поранення у місті Авдіївка, про що Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 03 лютого 2017 року складено актовий запис №192 та видано свідоцтво про смерть.

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради від 26 квітня 2017 року №9, дочці ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено статус «Члена померлого ветерана війни».

26 квітня 2017 року дружині ОСОБА_3 ОСОБА_2 надано статус члена сім'ї загиблого ветерана війни, АТО, про що Управлінням соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради видано відповідне посвідчення.

21 вересня 2017 року Фондом соціального страхування винесена постанова №0550/5700/57000.2/1 про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг ОСОБА_2 у зв'язку з неможливістю визначення складу сім'ї ОСОБА_3 відповідно до п.2 ч.2 ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

За положеннями ст.293 ЦПК України суд розглядає цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із сімейним кодексом України, утримання є видом правовідносин, у межах яких одна фізична особа зобовязана надавати іншій фізичній особі матеріальну підтримку в грошовій формі у випадках та за дотриманням умов, визначених законом або договором про надання утримання, а інша фізична особа має право вимагати від першої фізичної особи виконання обовязку щодо надання утримання.

Так, відповідно до ч.1 ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. При цьому, ч.4 цієї статті передбачає, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частина 2 ст.84 СК України передбачає, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Виплати особам у разі настання страхового випадку, здійснюються на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Згідно до п.1 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють; 3) особи з інвалідністю - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

З системного аналізу норм цивільного законодавства та зважаючи на роз'яснення, викладенні у листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року, повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Відповідно правового змісту положень ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 02 лютого 2017 року, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилося 1 рік 3 місяці.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2, остання з 01 вересня 2013 року по 24 червня 2015 року навчалася у Маріупольському професійному ліцеї сфери послуг та торгівлі, а працевлаштувалася вперше лише 29 грудня 2017 року.

Згідно довідки Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області від 16 березня 2018 року №1648, відомості з персоніфікованого обліку на застраховану особу ОСОБА_2 за період з 01 січня 2000 року по 31 січня 2018 року у базі даних WEB-COR відсутні.

Згідно з довідкою Аварійно - рятувального загону спеціального призначення Головного Управління ДСНС України у Донецькій області від 26 березня 2018 року №05/13, ОСОБА_3 за період з березня 2015 року по лютий 2017 року отримав дохід на суму 139 606 грн. 79 коп.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем в апеляційному суді, ОСОБА_2 на момент смерті чоловіка ОСОБА_3 не працювала, знаходилась на утриманні чоловіка у звязку із доглядом за дитиною, його заробітна плата була для них з дитиною постійним і основним джерелом засобів до існування.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 являючись непрацездатною особою у розумінні ст.41 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», оскільки доглядає дитину, яка не досягла восьмирічного віку, перебувала на утриманні померлого ОСОБА_3, його дохід був для неї основним і постійним джерелом існування.

Право на страхові виплати в разі смерті потерпілого мають особи, визначені ст.41 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», до кола яких належить і ОСОБА_2, тому визнання її особою, яка доглядає за дитиною ОСОБА_4, 05 листопада 2015 року, яка не досягла восьми років, має для неї юридичне значення.

Доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено з порушенням норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Суд першої інстанції, встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення про встановлення факту знаходження ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_4 на утриманні померлого годувальника ОСОБА_3. Однак суд не вирішив позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 особою, яка доглядає за дитиною ОСОБА_4, до восьми років, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

З огляду на це, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для ухвалення додаткового рішення, адже сторони в апеляційному суді підтвердили, що це питання було предметом обговорення в суді першої інстанції при розгляді справи по суті і сторони давали пояснення з цього приводу.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду в частині встановлення факту знаходження на утриманні померлого годувальника підлягає зміні, із визнанням ОСОБА_2 особою, яка доглядає за дитиною ОСОБА_4, який не виповнилось вісім років, а ухвала суду про відмову в ухваленні додаткового рішення підлягає скасуванню.

Виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року, що було зупинено ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 грудня 2018 року, підлягає поновленню з урахуванням внесених змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2018 року скасувати.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року змінити.

Встановити факт знаходження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утриманні померлого годувальника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та визнати ОСОБА_2 особою, яка доглядає за дитиною ОСОБА_4, якій не виповнилося вісім років.

Поновити виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року з урахуванням внесених змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 31 січня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

ОСОБА_8