Дата документу 23.01.2019 Справа № 314/781/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/781/17 Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/807/768/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

за участі:

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 25.04.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 8900 доларів США, із умовами щомісячного погашення частини кредиту та сплати відсотків. Відповідач порушив умови договору щодо щомісячних виплат суми кредиту та відсотків, внаслідок чого у нього станом на 21.09.2016 року виникла заборгованість в сумі 41 334,55 доларів США, у т.ч. заборгованість за тілом кредиту - 7503,12 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 7 503,12 доларів США.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" грошову суму у розмірі 2 795 доларів США на відшкодування заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» у особі представника Крапівцевої О.О. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнувши весь визначений розмір заборгованості.

Також апеляційну скаргу подано ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду у зв»язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення вимог банку та відмови в позові в цій частині.

Стороною відповідача на апеляційну скаргу банку надано відзив, в якому фактично повторюються доводи його апеляційної скарги щодо неправомірності стягнення кредиту судом поза межами строку позовної давності, а також зазначається про безпідставність вимог банку про стягнення іншої частини кредиту, по якій суд відмовив за пропуском позивачем строку позовної давності.

Банк правом на відзив не скористався, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

В судове засідання апеляційного суду представник банку не з»явився, хоча позивачу було вручено судову повістку, клопотань про відкладення справи не заявив та про причини неявки не повідомив, у зв»язку з чим згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала свою апеляційну скаргу та заперечувала проти скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга банку задоволенню не підлягає, а скарга відповідача має бути задоволена з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.04.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ZPVLGA00000031, згідно якого відповідачу був виданий кредит у розмірі 8900 доларів США шляхом видачі готівки. Згідно з п. 7.1 зазначеного договору відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати заборгованість за кредитом, відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту; розмір щомісячного платежу був обчислений в сумі 127,08 доларів США.

Відповідач неналежним чином виконував свої обов'язки щодо погашення суми кредиту, сплати відсотків та комісії, внаслідок чого у нього станом на 21.09.2016 року наявна заборгованість за договором, у т.ч. 7 503,12 доларів США - заборгованість за тілом кредиту.

Зустрічного розрахунку заборгованості відповідач та його представник суду не надали, і правильність розрахунку позивача під час судового розгляду не заперечували.

Дослідивши період нарахування заборгованості, суд встановив, що частина суми заборгованості нарахована банком поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Тому суд вважав, що судовому захисту підлягають майнові вимоги позивача, які обмежені трирічним строком до моменту подання позову, тобто за період з лютого 2014 року до лютого 2017 року.

За наданим розрахунком банку суд визначив, що сума заборгованості за вказаний період становить 2795 доларів США, яку і стягнув з відповідача на користь банку.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що ці висновки суду є помилковими, оскільки судом не враховано, що строк дії кредитного договору визначено до 24 квітня 2017р., а банк звернувся з позовом до суду про її стягнення 26.02.2017р., тобто позивачем не було пропущено строку позовної давності. Тому просив змінити рішення суду, стягнувши всю визначену банком суму заборгованості.

Натомість, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд неповно з»ясував всі

обставини у справі, з яких вбачається, що банком було змінено строк виконання зобов»язання та стягнуто суму кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду від 29.09.2011р., яке набрало законної сили, а також судом не враховано, що останній платіж відповідачем здійснено у вересні 2009р., а з позовом до суду банк звернувся 07.12.2016р. Тому у скарзі відповідач просив скасувати рішення в частині задоволених вимог банку та відмовити в позові в цій частині.

Перевіривши доводи обох апеляційних скарг, колегія встановила такі обставини.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність - це важливий інститут, який лежить на перетині процесуального і матеріального права, а тому помилки у застосуванні положень цього інституту потенційно можуть загрожувати порушеннями абсолютно будь-яких прав людини. Тому вкрай важливо розглядати позовну давність через призму міжнародних стандартів у сфері захисту прав людини, вироблених міжнародними судовими інституціями.

Позовна давність тісно пов'язана із принципом правової визначеності (principle of legal certainty), який, у свою чергу, є «одним із фундаментальних аспектів верховенства права». Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи її із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу». Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов'язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції.

Суд першої інстанції при розгляді справи обмежився лише встановленням фактів: наявності кредитних правовідносин між сторонами у справі, які випливають з кредитного договору № ZPVLGA00000031, згідно якого відповідачу був виданий кредит у розмірі 8900 доларів США шляхом видачі готівки, а також неналежного виконання зобов»язання щодо погашення кредиту та відсотків щомісячними платежами позичальником, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, розмір якої до стягнення суд визначив за трирічний строк до дати звернення банком до суду.

Між тим, суд не зважив на заперечення відповідача проти позову, у яких він наголошував на наявності іншого рішення суду щодо стягнення достроково всієї заборгованості за кредитом та дати останнього здійсненого ним платежу. На не- встановленні судом цих обставин, які мають значення для вирішення справи, наголошує відповідач також в апеляційній скарзі.

В той же час, банк в скарзі вказує, що строк кредитування сплив лише 24.04.2017р., від якого і слід відраховувати строк позовної давності.

Колегія встановила, що пунктом 7.1 кредитного договору між сторонами визначено строк повернення кредиту до 24 квітня 2017р. Періодом сплати щомісячного платежу позичальником у сумі 127,08 дол. США встановлено з 24 по 30 число кожного місяця.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.09.2011р. задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPVLGA00000031 від 23.04.2007р. у розмірі 10 372,23 дол. США, що еквівалентно 82 355,66 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу банком ( а.с. 39-40).

Вказане рішення набрало законної сили 11.10.2011р.

Вказаним рішенням встановлено, що станом на 03.12.2010р. у відповідача ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 10 372,23 дол. США, що еквівалентно 82 355,66 грн.

З розрахунку заборгованості вбачається, що до вказаної заборгованості включено як прострочену суму за тілом кредиту, так і залишок, який не повернутий позичальником.

Отже, банк прийняв рішення про дострокове стягнення заборгованості, на погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки, тобто фактично банк змінив дату повернення всієї суми кредиту.

Тому з дати набрання законної сили вказаним рішення суду - 11.10.2011р., яким підтверджено обґрунтованість вимог банку про дострокове повернення всієї суми кредиту, слід відраховувати строк позовної давності.

Оскільки у змісті кредитного договору сторони не визначали іншого строку позовної давності, ніж встановлений законом, то до спірних правовідносин належить застосовувати загальний строк терміном у 3 роки. А відтак, трирічний строк позовної давності сплив 11.10.2014р., а з цим позовом банк звернуся до суду 01.03.2017р., тобто з пропуском строку позовної давності.

За цими встановленими обставинами, коли відбулось дострокове стягнення всієї заборгованості, не можна відраховувати позовну давність від дати повернення кредиту, визначеної у кредитного договорі, оскільки вона змінена позичальником шляхом пред»явлення вимоги про дострокове виконання зобов»язання в цілому.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати ВС від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з якими, звертаючись із першим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами та пені, кредитор змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно на погашення такої заборгованості засвідчує такі зміни.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу банку необґрунтованою, а апеляційну скаргу відповідача обґрунтованою, тому у відповідності до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а оскаржуване в частині рішення скасуванню із постановленням в цій частині рішення апеляційним судом про відмову в задоволенні позову банку.

Задовольняючи апеляційну скаргу відповідача та відмовляючи в задоволенні позову позивача, колегія у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо судових витрат, які в такому разі підлягають компенсації апелянту за рахунок позивача у сплаченій за подання апеляційної скарги сумі у розмірі 4 355,56грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Крапівцевої Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року у цій справі скасувати та відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в позові про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 25.04.2007р.

Стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4 355 ( чотири тисячі триста п»ятдесят п»ять) гривень 56 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 січня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.