ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1080/18

Головуючий у першій інстанції - Слісар А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/218/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Зіньковець О.О.,

учасники справи: позивач - Публічне акціонерне товариство Банк «Контракт»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Приватне підприємство «ТВІН»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2018 року (місце ухвалення - м. Мена, повний текст рішення складено - 14.11.2018) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Контракт» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ПАТ Банк «Контракт» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 06.10.2015 по 10.12.2018 включно ПАТ Банк «Контракт» перебуває в процесі ліквідаційної процедури. 01.10.2015 позивачем було здійснено відчуження прав грошової вимоги до ПП «ТВІН». За Договором про відступлення права вимоги та заміни сторони у зобов»язанні від 01.10.2015, посвідченого ПНКМНО Дем»яненко Т.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 812, укладеного з громадянкою України ОСОБА_2 Зазначає, що загальна сума заборгованості ПП «ТВІН» перед ПАТ Банк «Контракт» станом на 01.10.2015 склала 5 618 856, 69 грн, відчуження прав вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки відбулося за 4 313 215, 02 грн. Позивач посилається, що фізична особа ОСОБА_2 не є фінансовою установою у розумінні Закону, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу. В позові просить визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні від 01.10.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем»яненко Т.М., зареєстрований в реєстрі № 812, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ Банк «Контракт».

Рішенням Менського районного суду від 08.11.2018 в задоволенні позову ПАТ Банк «Контракт» до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов'язанні - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що спірний договір не являється договором факторингу, а тому у задоволенні позовних вимог ПАТ Банк «Контракт» необхідно відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 08.11.2018, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги заявник зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

У скарзі заявник посилається, що з метою перевірки Договору відступлення прав вимоги на предмет наявності підстав для нікчемності, 09.11.2015 Операційним департаментом ПАТ Банк «Контракт» було проведено розрахунок заборгованості Позичальника (ПП «Твін») станом на 01.10.2015 (дату укладання Договору відступлення прав вимоги). За результатами перевірки до суми заборгованості Позичальника було включено: основний борг - 3 588 879, 72 грн, проценти за користуванням кредитними коштами - 240 332, 79 грн, пеня - 1 101 480, 69 грн. Відповідальність за порушення грошового зобов»язання відповідно до ст. 625 ЦК України - 56 435,12 грн (3% річних) та 631 728, 37 грн (індекс інфляції). Операційним департаментом ПАТ Банк «Контракт» було встановлено, що Банк укладаючи договір про відступлення права вимоги, здійснив відчуження послуги з надання кредитних коштів за цінами, нижчими від звичайних, або зобов»язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Зазначає, що в договорі факторингу Фактором може виступати лише фінансова установа або суб»єкт підприємницької діяльності, до яких позивач не належить, договір факторингу є недійсним в силу ст. 1079 ЦК України. При цьому посилається, що Фактор, як сторона в договорі факторингу може бути лише банк, фінансова установа або фізична особа - суб»єкт підприємницької діяльності. Відповідач не володіє правосуб»єктністю вказаних осіб, на момент укладення угоди не володів необхідним обсягом цивільної дієздатності, що є необхідною вимогою для чинності правочину факторингу.

За доводами скарги, відповідач, укладаючи договір відступлення права вимоги і, передбачаючи розрахунок за право відступлення вимоги, добросовісно помилялись в правовій природі цього договору (з урахуванням оплатності), уклавши фактично договір факторингу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Менського районного суду від 08.11.2018 залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ПП «ТВІН» просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки укладений договір від 01.10.2015 між ПАТ Банк «Контракт» та ОСОБА_2 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу. Сторонами було дотримано вимоги цивільного законодавства при його укладенні, а позивачем не доведено факту порушення його прав.

Ухвалою апеляційного суду від 21.01.2019 було відмовлено в задоволенні клопотання представника ПАТ Банк «Контракт» адвоката ОСОБА_4 про проведення судового засідання в режимі відео конференції, враховуючи реєстрацію такого клопотання згідно даних реєстрації поштової кореспонденції 21.01.2019, та призначення судового засідання на 22.01.2019.

Представник ПАТ Банк «Контракт» в судове засідання не з»явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи містяться дані про вручення судової повістки своєчасно, а саме 14.01.2019 (а.с. 159).

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 29.03.2013 укладено Договір № 25/2013 про відкриття кредитної лінії між ПАТ Банк «Контракт» та ПП «ТВІН», згідно якого банк зобов»язався надати Позичальнику Кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії з Максимальним лімітом кредитної лінії, що не перевищує 3 000 000,00 грн, а Позичальник зобов»язувався повернути Кредит в строк до 27.03.2015 (а.с. 17-19).

В забезпечення виконання вказаного вище договору про відкриття кредитної лінії було укладено 29.03.2013 Іпотечний договір № 25/2013-01 з майновим поручителем між ПАТ Банк «Контракт» та ТОВ «Торговий дім «Твін» (а.с. 20-22).

25.06.2014 між ПАТ Банк «Контракт» та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено Договори № 25/2013-04 та № 25/2013-05 поруки відповідно, згідно яких поручитель зобов»язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання боржником, яким є ПП «Твін» зобов»язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, комісій у розмірі та у випадках, передбачених Договором № 25/2013 (а.с. 23, 24).

З Договору про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні від 01.10.2015 укладеного між ПАТ Банк «Контракт» та ОСОБА_2 вбачається, що первісний кредитор відступає новому кредитору права вимоги, що випливають з Договору № 25/2013 про відкриття кредитної лінії від 29.03.2013 укладеного між Первісним кредитором та Приватним підприємством «Твін»; з Іпотечного договору № 25/2013-01 від 29.03.2013; з Договору поруки № 25/2013-04 від 25.06.2014; з Договору поруки № 25/2013-05 від 25.06.2014 (а.с. 25-27).

П. 2.1. Договору про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні від 01.10.2015 передбачено, що первісний кредитор та новий кредитор домовились, що вартість відступленого права вимоги за Кредитним договором, Іпотечним договором та Договорами поруки складає 4 313 215, 02 грн та повинна бути сплачена новим кредитором відповідно до п. 2.2 цього договору (а.с. 25 зв. сторона).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний договір про відступлення права вимоги та заміни сторони у зобов»язанні не містить ознак факторингу, тому відсутні, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, підстави для визнання його недійсним.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов'язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судом встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ПАТ Банк «Контракт» відповідачу ОСОБА_2, за що отримано від неї компенсацію у розмірі 4 313 215, 02 грн, що передбачено в п. 2.1. Договору про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні від 01.10.2015, а саме, що первісний кредитор та новий кредитор домовились, що вартість відступленого права вимоги за Кредитним договором, Іпотечним договором та Договорами поруки складає 4 313 215, 02 грн та повинна бути сплачена новим кредитором відповідно до п. 2.2 цього договору (а.с. 25 зв. сторона).

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договорів цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі і відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п»ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов»язання, зокрема положення щодо сторін у зобов»язаннні.

Так, відповідно до частини першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов»язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни строни (боржника чи кредитора) у зобов»язаннні.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов»язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, яке відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Таким чином, висновки суду першої інстанцій про те, що право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача ОСОБА_2 на підставі договору цесії є таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

З врахуванням наведеного, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що під час перевірки Договору відступлення прав вимоги на предмет наявності підстав для нікчемності, 09.11.2015 Операційним департаментом ПАТ Банк «Контракт» було проведено розрахунок заборгованості Позичальника (ПП «Твін») станом на 01.10.2015 (дату укладання Договору відступлення прав вимоги), за результатами якої було встановлено, що до суми заборгованості Позичальника було включено: основний борг - 3 588 879, 72 грн, проценти за користуванням кредитними коштами - 240 332, 79 грн, пеня - 1 101 480, 69 грн, відповідальність за порушення грошового зобов»язання відповідно до ст. 625 ЦК України - 56 435,12 грн (3% річних) та 631 728, 37 грн (індекс інфляції).

Доводи апеляційної скарги, щодо розбіжності у розмірі і залишку заборгованості за договором № 25/2013 про відкриття кредитної лінії від 29.03.2013 та договором про відступлення права вимоги та зміни сторони у зобов»язанні від 01.10.2015 з наявними у матеріалах справи доказами, а також доводи, що операційним департаментом ПАТ Банк «Контракт» було встановлено, що Банк укладаючи договір про відступлення права вимоги, здійснив відчуження послуги з надання кредитних коштів за цінами, нижчими від звичайних, або зобов»язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору, не можуть бути підставою для визнання частини договору недійсною за приписами статей 215, 218-235 ЦК України, враховуючи також, що в обґрунтування наявності підстав для задоволення позову позивач посилався на ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Таким чином, доводи що в даному випадку стороною договору може виступати лише фінансова установа, банк або суб»єкт підприємницької діяльності, до яких відповідач не належить, а договір факторингу є недійсним в силу ст. 1079 ЦК України, а також доводи, що відповідач, укладаючи договір відступлення права вимоги і, передбачаючи розрахунок за право відступлення вимоги, добросовісно помилялись в правовій природі цього договору (з урахуванням оплатності), уклавши фактично договір факторингу, не ґрунтуються на нормах права.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повне судове рішення складено 24.01.2019.

Головуючий Судді: