ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/9872/18

Провадження № 22-ц/818/3553/19

Категорія: відшкодування шкоди

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року у складі судді Майстренка О.М.

у цивільній справі № 643/9872/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

23.07.2018 ОСОБА_1 звернувся у суд з вказаним позовом і просив стягнути з Державного бюджету шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суму 60000,00 грн. у якості компенсації моральної шкоди, яка завдана йому внаслідок злочинної бездіяльність посадових осіб СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області при розслідуванні кримінального провадження за матеріалами ЄРДР № 0007489 за період з 27.09.2016 по 18.07.2018.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 вказував, що в провадженні лейтенанта поліції В. О. Винника СВ Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження №0007489 від 27.09.2016 за ч. 1 ст. 190, ст. 384 КК України.

За період з 27.09.2016 по 18.07.2018 бездіяльністю слідчого, а саме навмисне затягування судового процесу, в якому має бути встановлено винну особу, порушуються його законні права як потерпілого, які передбачені КПК України, в результаті чого він як потерпілий не міг швидко збирати докази, був вимушений звертатися до різних адвокатів, тривалий час користуватися та сплачувати послуги адвоката Донець А.А . , якому на підставі договору про надання правової допомоги сплатив 40 000,00 грн.

Неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого йому спричинено моральні страждання, оскільки позивач змушений відкладати проведення змагань у місті де він працює, запізнюватися на роботу і турніри, відмовитися від деяких семінарів та турнірів взагалі, чим зазнав осуду з боку своїх учнів та співробітників, змушений був оформлювати відпустки за свій рахунок для звернення до суду та для доказування у досудовому слідстві та у суді обставин скоєного по відношенню до нього кримінального злочину, що вплинуло на нормальний порядок його громадського життя, на сімейний стан, та рівень оплати його праці, його професійної репутації.

Вказує, що тривалою бездіяльністю слідчого спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких він оцінює у розмірі 60 000,00грн.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 21.01.2019 року замінено первісного відповідача з СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Харківській області.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не розглянув та не врахував письмові, електронні та інші докази по справі у їх сукупності, а тому прийшов до невірного висновку про відсутність завданої позивачу моральної шкоди.

Судом першої інстанції не був врахований відео-доказ, копія запиту суду першої інстанції стосовно внесення до ЄРДР даних щодо громадянина ОСОБА_4 .

Також зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. ст.23, 1174, 1176 ЦК України на підставі яких шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від наявності вини, та позивач звільняється від доведення вини відповідача.

Наголошує на тому, що судом не враховані правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 25.06.2016 по справі №6-440цс-16; від 19.09.2018 року по справі №61-6648св18 які роз`яснюють застосування вищенаведених норм права та є обов`язковими для суду при ухваленні рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що такі неправомірні дії органу досудового слідства були встановлені ухвалами суддів, що мають преюдиційне значення для вирішення вказаної справи і не дав оцінки тому, чому не може бути підставою для відшкодування шкоди ухвали суддів від 10.11.2017; 26.01.2017; 05.06.2018; 20.06.2018; 18.07.2018, які набрали законної сили, якими встановлені протиправна бездіяльність слідчого відповідача в частині невиконання службових обов`язків. Посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

У відзиві Головне управління Національної поліції у Харківській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, зробив вірні висновки, підтверджені відповідними доказами, і ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга містить незгоду позивача з висновками суду першої інстанції та особисте тлумачення обставин справи.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю, незаконними (на думку позивача) діями і процесуальними рішеннями слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0007489. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 в справі №641/2328/17, від 04.07.2018 в справі № 638/14260/16-ц, від 10.10.2018 в справі №640/3837/17, від 31.10.2018 в справі №646/5224/17, від 28.11.2018 в справі №638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору.

Державна казначейська служба України відзив не надавала.

За клопотанням позивача колегія суддів змінила встановлений раніше порядок розгляду справи зі спрощеного без виклику на розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.

Однак ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, а в поданій 06.09.2019 року через канцелярію апеляційного суду клопотаннях просив відкласти призначене на 18.09.2019 року засідання, посилаючись на неможливість особистої явки через зайнятість у підготовці до змагань з боксу його вихованців спортивної дитячо-юнацької школи олімпійського резерву.

17.09.2019 року ОСОБА_1 у такий же спосіб подав клопотання аналогічного змісту, вказуючи лише у якості підстави неможливості явки в судове засідання погане самопочуття.

Зважуючи на особливості розгляду справ судом апеляційної інстанції, передбачені ст.ст.371,372 ЦПК України, на відсутність доказів поважності неявки ОСОБА_1 . колегія суддів, а також реалізацію ОСОБА_1 передбаченого законом права доступ до правосуддя шляхом необмеженого викладення своїх доводів у письмовій формі (в апеляційній скарзі, заявах, клопотаннях) колегія суддів розглядає справу за його відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції у Харківській області - Крюков О.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення, як законне та обґрунтоване - без змін.

Представник відповідача ДКС України про поважність причин неявки суд не сповістив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача - ОСОБА_7, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом надання до суду першої інстанції належних та допустимих доказів у строки і в порядку, передбачених законом. (ст. ст. 12, 43, 81-83 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підтвердження доводів про заподіяння йому шкоди органом досудового слідства надав до суду копію ухвали слідчого судді від 18.07.2018, копію довідки з місця роботи про його посаду тренера-викладача, копію довідки лікаря швидкої допомоги від 13.04.2017, фрагмент ксерокопії запису від імені чергового лікаря 18 ХГМБ з нечитабельним текстом, а також ксерокопії свідоцтва про право ОСОБА_5 на зайняття адвокатською діяльністю, ордеру, витягу з договору про надання правової допомоги, розрахунку витрат та довідки про сплату ОСОБА_1 адвокату Донець А.А. 20000 грн. «на досудовій стадії» та 20000 грн. «на стадії участі у суді першої інстанції за договором про надання правової допомоги у справі про адміністративне правопорушення №643/10317/16-п (а.с.13-22).

Крім того, за клопотанням позивача судом допитано у якості свідка ОСОБА_6 та долучено диск із записом перебігу спілкування в кабінеті слідчого СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області Винника В.О. яке Молчанов Р.Ю. вважає доказом корупційних дій та імітації розслідування у кримінальному провадженні №0007489 від 27.09.2016 року. (а.с.114,115, 116-118).

Судовим розглядом встановлено, що дійсно, 18.07.2018 року, як вказує позивач, ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області Винник В.О. від 05.07.2018 про закриття кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0007489 від 27.08.2017 за ч. 1 ст. 190, ч.1 ст. 384 КК України ( а.с.13).

Згідно довідки Позашкільного навчального закладу «Комплексна спеціалізована дитячо-юнацька школа олімпійського резерву «Динамо» від 16.11.2017 ОСОБА_1 працює тренером-викладачем з боксу з 01.04.2017 року, перебував у відпустці за свій рахунок з 06.07.2017 року по 17.07.2017 року (за сімейними обставинами) ( а.с. 14).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 1173,1174, 1176 ЦК України та про необґрунтованість позовних вимог.

Вважав, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та її розміру, також не доведено протиправність поведінки органів досудового розслідування та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ст.3 ЦПК України ( в редакції Кодексу, який діяв на час звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Позивач пов`язує спричинення йому моральних страждань із неналежним здійсненням посадовими особами розслідування у кримінальному провадженні №0007489.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

ОСОБА_1 обґрунтував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача, вважаючи процесуальні рішення слідчого СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області незаконними з огляду на їх скасування слідчим суддею.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження.

Однак вказана обставина, як і знеособлені копії ухвал в ЄДРСР, на які вказує ОСОБА_1 , вважаючи їх доказом незаконності постанов слідчого та доказом заподіяння йому шкоди, не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таке процесуальне рішення, на яке послався позивач, та розцінені ним як бездіяльність , є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачем 2 моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про недоведеність ОСОБА_1 обставини, які, з огляду на зміст ст.ст.1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України та змісту його позовних вимог, мали б свідчити про наявність підстав для задоволення позову.

Матеріали справи не містять ні висновків компетентних органів вищого рівня відповідно до вимог ст. 308 КПК України, а ні судових рішень про визнання дій слідчого неправомірними, про порушення слідчим встановлених законом строків досудового розслідування, або якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ним службових обов`язків під час досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, та притягнення слідчого до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішення слідчого, тому правові підстави, передбачені статтями 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішення суду першої інстанції не узгоджується з висновками Верховного Суду у конкретних справах (провадження № 61-6648св18 №646/9109/15-ц) з огляду на те, що в зазначеній постанові Верховного Суду констатовано можливість застосування положень ст.ст. 23, 1167, 1174 та ч.6 ст. 1176 ЦК України, виходячи з конкретних обставин справи, але вона не містить узагальнених висновків застосування норм права до категорії певних справ.

Вказане рішення Верховного Суду не містять в собі правового висновку, а відтак й не підлягає обов`язковому застосуванню судом при вирішенні даного спору.

Наведені у апеляційній скарзі доводи, про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог статей 23, 1174 ЦК України, які гарантовані статтею 56 Конституції України, не заслуговують на увагу, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій слідчого СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівника зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди, позивач суду не надав.

Заявлене у відповіді на відзив клопотання ОСОБА_1 про визнання потрібним явки «представника та відповідача для надання особистих пояснень», про допит позивача і відповідача у якості свідка, колегія суддів відхиляє, як таке, що не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Державна Казначейська служба України і ГУ НП у Харківській області є юридичними особами і їх допит не передбачено законом, визнання обов`язковою явку учасника справи в судове засідання апеляційного суду як і допит представника відповідача у якості свідка за відсутності його згоди також законом не передбачено.

На відміну від розгляду справи в суді першої інстанції законом не передбачено визнання обов`язковою явку учасника в судове засідання апеляційного суду.

Згідно ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному суді.

Крім того, нові докази апеляційний суд може приймати лише у виключних випадках, за наявності умов, передбачених частиною 3 статті 367 ЦПК України. Однак доводи апелянта про існування таких даних не свідчать.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375,1 381-384,389,390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина