Суддя Зяброва О. Г.
Справа № 644/1763/19
Провадження № 2/644/1207/19
Орджонікідзевський районний суд міста Харкова
головуючого - судді Зябрової О.Г.,
за участю секретаря - Дяченко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №644/1763/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон у супроводі матері ОСОБА_1 , або в супроводі осіб, які уповноважені позивачем - бабусі ОСОБА_4 , або її дідуся ОСОБА_5 до республіки Болгарія в період з 25.07.2019 року по 25.08.2019 року, без згоди батька ОСОБА_2 .
В обгрунтування позову посилається на те, що 07.11.2009 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У шлюбі народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.08.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач звернулась до відповідача з питання надання згоди про виїзд доньки за кордон у січні 2019 року, однак відповідь не отримала. Позивач та її батьки мають власне житло у курортному містечку в республіці Болгарія, проте через відсутність дозволу батька на поїздку дитини за кордон, дитячі мрії лишаються нездійсненими, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.
Вточнивши позовні вимоги позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон у супроводі матері ОСОБА_1 , або в супроводі осіб, які уповноважені позивачем - бабусі ОСОБА_4 до республіки Болгарія в період з 25.07.2019 року по 25.08.2019 року, без згоди батька ОСОБА_2
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.04.2019 року вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання.
Позивач в судове засідання не з`явилась, від представника позивача надійшла заява, в якій він просить розглядати справу за її відсутності. Уточнені позовні вимоги задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
За згодою позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-282 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої в свідоцтві про народження записані: батько: ОСОБА_2 , мати: ОСОБА_1 (а.с. 9).
Сторони перебували у шлюбі, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2016 року розірвано.
Відповідно заяви ОСОБА_2 від 03.05.2019 року, яку посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чудовською М.С., він надав свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Болгарія, в перід з 25 липня 2019 року по 25 серпня 2019 року , його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 , або бабусі ОСОБА_4 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Пунктом 3 Правил перетинання державного контролю передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).
Пунктом 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я.
Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.
Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплементовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.
Суд вбачає, що не надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон в супроводі батька порушує її права та інтереси.
Згідно ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 цього ж кодексу батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд доньки за кордон повністю узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на нього Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., за межі України для тимчасового перебування, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон відповідає її інтересам, також враховуючи той факт, що відповідач добровільно надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на виїзд дитини за кордон, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України - у разі задоволення позову судові витрати слід покласти на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989року, ст. 51 Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 141, 150,155, 157, 161, Сімейного кодексу України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 4,5, 13,259,264-265,268, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Болгарія малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , або в супроводі бабусі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на період з 25.07.2019 року по 25.08.2019 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно до п. 15, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідний суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя: