Справа № 349/1122/19
Провадження № 22-ц/4808/1478/19
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Рокетської С.В.,

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року, постановленого суддею Лошак О.О.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У липні 2019 року представник позивача звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 травня 2013 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 6983,37 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом з 28 травня 2013 року по 31 березня 2018 року в сумі 115706,62 гривень та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка є частиною укладеного договору № б/н від 28 травня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк відповідно до умов договору виконав свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів, однак відповідачем належним чином умови договору не виконувались, були порушені строки повернення кредиту та сплати відсотків.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач має 122 689, 90 гривень заборгованості до стягнення, що складається з: 6983, 37 гривень - заборгованість за кредитом, 115 706, 62 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом з 28 травня 2013 року по 31 березня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Рогатинського районного суду від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 28 травня 2013 року в розмірі 122689,99 гривень відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Умови та Правила надання банківських послуг п.1.1.7.31, якими установлено позовну давність тривалістю 50 років, не містить підпису відповідача. У заяві позичальника від 28 травня 2013 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Суд не погодився з твердженням позивача, що підписання заяви відповідачем про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до яких строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років ( п.1.1.7.31), свідчить про те, що договір про збільшення строку позовної давності був укладений між сторонами у письмовій формі. У зв`язку з тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження існування поважних причин для пропуску строку позовної давності, позов не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення про відмову у задоволенні позову представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що рішення суду незаконне, ухвалене з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності свідчить про неповне з`ясування обставин справи під час дослідження доказів та невідповідність висновків суду цим обставинам. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору або не після несплати чергового платежу. Згідно з довідкою про карти клієнта, видані за договором, основною карткою за договором є картка за № НОМЕР_1 , видана клієнту 28 травня 2013 року зі строком дії до 12/16. Про факт отримання кредитної картки свідчить виписка по рахунку клієнта, з якої видно про використання коштів, окрім того, відповідач не заперечувала факту користування карткою.

Вважає, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), тобто з 31 грудня 2016 року. Банк подав позовну заяву до суду 02 липня 2019 року в межах строку позовної давності.

Вищезазначене судом не досліджено та залишено поза увагою, суд першої інстанції не з`ясував строк дії картки та прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

28 травня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач по справі отримала кредит у розмірі 8000,00 гривень шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок.

Відповідач своєчасно погашення за кредитним договором не здійснювала, у зв`язку з чим на 30 квітня 2019 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 290 881,59 гривень, з якої позивач просив стягнути 122 689,99 гривень, що складається з: 6983, 37 гривень - заборгованість за кредитом, 115 706, 62 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом з 28 травня 2013 року по 31 березня 2018 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, відповідача, яка вимоги скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, перебіг якої почався з моменту настання строку погашення чергового платежу - 15 березня 2016 року, а Банк звернувся до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 02 липня 2019 року.

Проте такі висновки суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

26 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила застосувати строк позовної давності, позов не визнала, оскільки борг погасила та зазначила, що більше трьох років не користується карткою (а.с. 58).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно довідки, наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_1 28 травня 2013 року отримала кредитну картку НОМЕР_1 з терміном дії до грудня 2016 року (а.с.75).

Користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 15 березня 2013 року (а.с. 8).

Висновок суду першої інстанції про початок перебігу позовної давності з моменту настання строку погашення чергового платежу є помилковим.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою частиною кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно.

За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16, постановах Верховного Суду 591/8058/15-ц від 01 березня 2018 року, 743/150/17 від 27 лютого 2019 року.

З огляду на термін дії картки до грудня 2016 року та факту пред`явлення Банком позову у липні 2019 року, тобто в межах позовної давності з часу закінчення строку дії картки, висновок суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п`ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 у засіданні апеляційного суду не заперечила факту отримання кредитної картки, користування коштами та підтвердила інформацію щодо строку дії кредитної картки. Відповідач зазначила, що з Умовами та Правилами її ніхто не ознайомлював, їх текст отримала тільки разом із додатками до позовної заяви, за розмір процентів за користування коштами також не розписувалась.

Щодо вимог Банку про стягнення заборгованості колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті - заяві позичальника ОСОБА_1 від 28 травня 2013 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, пред`явив вимогу крім тіла кредиту, суми, яку фактично отримав в борг позичальник ОСОБА_1 , стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами з 28 травня 2013 року по 31 березня 2018 року.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції враховує висновки, зроблені Великою Палатою у справі № 342/180/17.

Згідно Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання) (п. 1.1.7.11), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім цього, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 зазначила, що також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 травня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому відповідач зобов`язана повернути фактично отриману суму кредитних коштів, які перебували на виданій їй Банком картці у вигляді встановленого кредитного ліміту.

Посилання апелянта щодо стягнення заборгованості в повному обсязі, в тому числі відсотків за користування кредитними коштами, є необґрунтованими з огляду на відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві від 28 травня 2013 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг які включають і тарифи за користування в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року

у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Також слід врахувати, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 28 травня 2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи право кредитора вимагати виконання обов`язку боржника з повернення коштів, визнання відповідачкою користування карткою, колегія суддів вважає позов Банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити та стягнути 6983, 37 гривень, а у задоволенні вимог заборгованості по процентах відмовити.

Згідно ч.ч. 1, 10 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позов Банку та вимоги апеляційної скарги (5, 69%), сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь Банку за подання позову та апеляційної скарги становить 273 гривні.

Таким чином, враховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду підлягає до скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 28 травня 2013 року в розмірі 122689, 99 гривень задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», , рахунок № НОМЕР_3 (для погашення заборгованості та судових витрат), адреса: вул. Грушевського, 1д, м. Київ, 01001 - 6983, 37 гривень заборгованості за кредитним договором №б/н від 28 травня 2013 року.

У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом з 28 травня 2013 року по 31 березня 2018 року у розмірі 115 706, 62 гривень відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 273 гривень судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 грудня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта