Справа № 305/808/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/808/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 9 жовтня 2018 року, повний текст якого складено 9 жовтня 2018 року, головуюча суддя Бліщ О.Б., -

встановив:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (зараз - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») 06.05.2018 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Позов мотивувався тим, що 18.07.2008 банк уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № 239337-sogl, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 дол. США на строк по 15.01.2010. Відповідач зобов`язався щомісячними платежами погасити кредит та сплатити за користування коштами проценти.

Виконання позичальником зобов`язань було забезпечено порукою ОСОБА_2 , із якою банк уклав відповідний договір.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надав кредит, тоді як відповідач свої зобов`язання порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 11.02.2018 становив 14994,71 дол. США, з яких: 2902,17 дол. США - заборгованість за кредитом, 12092,54 дол. США - заборгованість за відсотками; від цієї суми заборгованості віднімається сума 5123,01 дол. США, яку було стягнуто рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.11.2010, різниця становить 9871,70 дол. США. Стягненню підлягають також штрафи відповідно до договору: 9,22 дол. США фіксованої частини штрафу і 493,59 дол. США процентної складової штрафу. Таким чином, належна до стягнення заборгованість становить 10374,50 дол. США.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов`язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги солідарного боргу, банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 18.07.2008 № 239337-sogl у розмірі 10374,50 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/27,12 грн станом на 11.02.2018 складає еквівалент 281356,53 грн, і покласти на них судові витрати.

Рішенням Рахівського районного суду від 09.10.2018 позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.07.2008 № 239337-sogl у розмірі 10374,50 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 281356,53 грн, а також стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 2110,17 грн судового збору з кожного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, з наявності підстав для стягнення визначеного кредитором боргу солідарно з відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 рішення суду оскаржили як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказують на порушення судом їхніх процесуальних прав, оскільки вони не були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, що позбавило їх можливості реалізувати своє право на захист від позову. Так, відповідачі не мали змоги заявити клопотання про витребування доказів, зокрема, кредитної справи, які б підтверджували виконання ними рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.11.2010, в тому числі, передачу банку автомобіля на виконання цього рішення суду.

Крім того, відповідачі не змогли заявити в суді першої інстанції про застосування позовної давності, що її позивач пропустив, тому вправі подати таку заяву на стадії апеляційного розгляду справи.

Просять рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника адвоката Мандзюка І.В., які апеляцію підтримали, представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Дурдинець Р.Ю., яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, оглянувши цивільну справу № 2-4072/10 Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, кредитну справу № 239337, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 76-82 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 541, 543, 549, 550, 553, 554, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, включно зі штрафними санкціями з боржника і поручителя, які відповідають перед кредитором як солідарні боржники; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України), правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність:

загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік;

позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору в письмовій формі;

перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання;

перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново;

зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо);

особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності;

позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 259 ч. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що 18.07.2008 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 239337-sogl, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 дол. США на строк по 15.01.2010 та зі сплатою за користування кредитом відсотків за базовою ставкою 24% річних і за підвищеною ставкою 48% річних у разі порушення зобов`язань щодо сплати коштів на користь кредитора; повернення кредиту та сплата відсотків здійснюються щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту і відсотків (п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 4.1., 4.2., 4.3., інші положення договору) (а.с. 13-15).

Сторони кредитного договору також узгодили, що за порушення позичальником строків платежів за кредитним договором більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк вимушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову (п. 6.6.) і якщо кредит надається в іноземній валюті, то штраф сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату щоденного нарахування (п. 6.2.); строк позовної давності за всіма вимогами щодо сплати коштів на користь кредитора, які випливають із умов договору, встановлюється тривалістю у 5 років (п. 6.8.).

Виконання зобов`язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_2 , із якою банк уклав 18.07.2008 договір поруки № 239337-sogl (а.с. 16). За умовами цього договору поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, у разі невиконання (неналежного виконання) боржником своїх зобов`язань за цим договором, поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність, поручитель відповідає в тому ж обсязі, що і боржник (п.п. 1, 2, 4); сторони дійшли згоди про те, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 5 років (п. 12).

ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором. Після закінчення дії кредитного договору кредитор (на той час - ПАТ КБ «ПриватБанк») 28.10.2010 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»» у Заводському районі м. Дніпродзержинськ про солідарне стягнення боргу (а.с. 3-4 справи № 2-4072/10). Борг банк визначив станом на 26.10.2010 в сумі 5123,00 дол. США (еквівалент 40322,45 грн), де борг за кредитом - 2996,19 дол. США, борг за відсотками - 1852,76 дол. США, штраф - 31,61 дол. США фіксованої частини і 242,45 дол. США - процентної складової (а.с. 6 справи № 2-4072/10).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.11.2010 у справі № 2-4072/10 позов задоволено, стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 18.07.2008 № 239337-sogl у розмірі 40322,45 грн станом на 26.10.2010 та солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»» у Заводському районі м. Дніпродзержинськ 200,00 грн заборгованості відповідно до договору поруки, укладеного 20.10.2010 за № 019 з поручителем філією ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»» у Заводському районі м. Дніпродзержинськ, стягнуто з солідарно ОСОБА_1 і ОСОБА_2 500,00 грн у рахунок відшкодування витрат позивача на оплату правової допомоги, стягнуто з цих відповідачів на користь держави судовий збір у сумі 405,22 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн (а.с. 4-6, а.с. 39-42 справи № 2-4072/10).

Таким чином, кредитор реалізував своє право на стягнення боргу за кредитним договором із солідарних боржників, пред`явив відповідну вимогу після закінчення строку дії кредитного договору і такий борг стягнутий чинним рішенням суду.

Даних про оскарження цього рішення немає, в частині стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрат по оплаті правової допомоги рішення виконане, виконавчі провадження № 2703824 і № 27038906 закінчені 22.06.2011, відповідні документи знаходяться при справі № 2-4072/10. Під час апеляційного розгляду справи сторона відповідачів надала суду дані про рух виконавчих проваджень № 27038294 і № 27038698, якими підтверджується факт закінчення виконавчого провадження № 27038294 щодо стягнення на користь банку 500,00 грн у рахунок відшкодування витрат позивача на оплату правової допомоги, а щодо виконання рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором підтверджується, що виконавче провадження № 27038698 стосовно ОСОБА_2 закінчене 13.03.2012 на підставі ст. 47 ч. 1 п. 4 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV внаслідок перешкоджання стягувачем провадженню виконавчих дій або не здійснення ним авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа, виконавчий документ у цьому провадженні повернутий стягувачу.

Інших даних щодо виконання рішення в справі немає, банк таких відомостей не надавав, у наданій позивачем кредитній справі № 239337 таких відомостей немає.

У справі, що розглядається, банк визначив борг позичальника станом на 11.02.2018 у сумі 14994,71 дол. США, де заборгованість: за кредитом - 2902,17 дол. США, за відсотками - 12092,54 дол. США, 9,22 дол. США фіксованої частини штрафу і 493,59 дол. США процентної складової штрафу, при цьому, зазначив, що від цієї суми заборгованості віднімається сума 5123,01 дол. США, яку було стягнуто рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.11.2010, різниця становить 9871,70 дол. США, стягненню підлягають також штрафи відповідно до договору: 9,22 дол. США фіксованої частини штрафу і 493,59 дол. США процентної складової штрафу. Належну до стягнення заборгованість кредитор визначив у сумі 10374,50 дол. США (а.с. 1-3, 7).

Відповідно до виконаного кредитором розрахунку боргу сума 9871,70 дол. США є різницею між сумою заборгованості за кредитом і за процентами та загальною сумою, стягнутою попереднім рішенням суду: ((2902,17 дол. США + 12092,54 дол. США) - 5123,01 дол. США = 9871,70 дол. США). Оскільки попереднім судовим рішенням із солідарних боржників були стягнуті 2996,19 дол. США заборгованості за кредитом, а визначений станом на 11.02.2018 борг за кредитом є меншим (2902,17 дол. США) від раніше стягнутого, слід констатувати, що пред`явлені до стягнення 9871,70 дол. США визначаються кредитором відсотками, що були нараховані після 26.10.2010. Окрім цих відсотків до стягнення пред`явлені також 9,22 дол. США фіксованої частини штрафу і 493,59 дол. США процентної складової штрафу, що разом дає загальну пред`явлену до стягнення суму у 10374,51 дол. США (у заяві позивачем вказані 10374,50 дол. США). Зазначене підтверджується і поясненням представника позивача в апеляційному суді.

З розрахунку заборгованості вбачається, що після 03.06.2011 помісячний розрахунок боргу в ньому відсутній і за період з цієї дати по 11.02.2018 у ньому є лише шість записів, при цьому, записи про надходження на погашення відсотків за 05.07.2012 в сумі 31,28 грн і 22.11.2016 в сумі 16,92 грн позивачем трактуються як такі, якими відповідачі переривали перебіг позовної давності. Однак, будь-яких документальних доказів щодо внесення цих платежів будь-ким із відповідачів, доказів, які б підтверджували факти надходження цих коштів та наявність підстав для відображення їх у розрахунку боргу в справі немає. Відсутні такі докази і в кредитній справі № 239337, де банківська виписка відображає рух коштів за кредитним договором лише у 2008 році. Тож підстав вважати, що зазначені операції здійснювалися позичальником та/або поручителем, які це заперечують, немає, ці операції в разі, якщо такі мали місце, не можуть кваліфікуватися як здійснені особисто позичальником чи поручителем із відповідним волевиявленням.

Отже, розрахунок заборгованості, який би відображав динаміку її виникнення та нарахування відповідних складових боргу у взаємозв`язку з умовами договору, зокрема, щодо періодичних платежів, який би підтверджував борг за відсотками, в усякому разі відсутній у справі за період з 04.06.2011 по 11.02.2018.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, комісії, неустойки має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тож право кредитора на пред`явлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог.

Позивач визначив і пред`явив до стягнення відсотки, нараховані за період після дати 26.10.2010, на яку був визначений борг, що був стягнутий заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.11.2010 у справі № 2-4072/10, тобто, за період з 27.10.2010 по 11.02.2018, який увесь знаходиться за межами строку дії кредитного договору. Нарахування процентів у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено, після закінчення строку договору правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за передбаченою договором, в тому числі, за підвищеною ставкою, немає.

Заперечення позивача з цього приводу з посиланням на умови п.п. 4.3. і 4.4. кредитного договору, які, на думку сторони, дають право нараховувати відсотки і після закінчення строку дії договору, ґрунтуються на невірному тлумаченні норм закону та умов договору.

Так, за змістом наведених вище норм ЦК України щодо строку дії зобов`язання та нарахування відсотків за кредитним договором такі можуть нараховуватися саме на підставі договору, в межах строку дії договору і строку кредитування, а інші умови нарахування відсотків, зокрема, після закінчення дії договору з визначених сторонами підстав, можливі в разі наявності відповідної домовленості сторін (погодження ними конкретних умов договору щодо підстав, порядку нарахування і розміру таких відсотків), на що вказує й зміст другого речення частини 1 статті 1048 ЦК України. Такої домовленості немає.

Пункт 4.3. кредитного договору передбачає нарахування відсотків за підвищеною ставкою (48% річних) у разі порушення визначених конкретними пунктами договору зобов`язань позичальником. Пункт 4.4. договору встановлює строки сплати відсотків, нарахованих відповідно до п. 4.3. договору, а саме - щомісячно, починаючи від дати підписання договору. При цьому, пункт 2.2.4. договору встановлює, що повне погашення кредиту, відсотків і винагороди позичальнику належить здійснювати у строки згідно п. 1.3. договору, тобто, не пізніше 15.01.2010, за винятком випадків, коли строк виконання зобов`язання змінюється (виникають підстави для дострокового повернення кредиту).

Заборгованість за відсотками слугує базою для нарахування штрафу, який, як випливає зі змісту позову, нарахований за несплату визначених кредитором у наведений вище спосіб відсотків ((9871,70 дол. США х 5% = 493,59 дол. США) + (250,00 грн : 27,12 = 9,22 дол. США)), тому відсутність цієї бази внаслідок безпідставності нарахування заборгованості за відсотками за період після закінчення строку дії договору вже сама по собі виключає обґрунтованість нарахування відповідного штрафу.

З огляду на викладене, заборгованість за відсотками, яка утворилася в усякому разі після дати, на яку була розрахована заборгованість, що пред`являлася до стягнення за першим позовом кредитора (26.10.2010), а також неустойка, що була нарахована на таку заборгованість, пред`явлені до стягнення неправомірно. Ці елементи пред`явленої до стягнення заборгованості були розраховані на невірній базі, без урахування факту закінчення строку дії договору, по суті ці нарахування здійснені за фактичної відсутності бази для них. У відповідачів не виник обов`язок сплачувати на користь банку визначені в такий спосіб відсотки. Тому у вимогах позову про стягнення цих сум належало відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю. Окрім цього, кредитор реалізував своє право на стягнення неустойки у вигляді штрафу, коли звернувся до суду по стягнення заборгованості вперше. У цьому контексті те, що всупереч умовам договору позивач пред`явив зараз до стягнення штраф у іноземній валюті, а не в гривнях, вже не має правового значення та не спростовує відсутності правової підстави для відповідних нарахувань.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.11.2010 у справі № 2-4072/10 позов було задоволено. Кредитор (стягувач) управі вимагати виконання рішення суду і цим правом теж розпоряджається на свій розсуд. Та обставина, що кредитор не реалізував відповідним чином свої права у виконавчому проваджені, не може давати необґрунтованих переваг перед боржником, щодо якого вже ухвалено рішення про стягнення боргу. Водночас у справі відсутні будь-які дані й про передачу боржниками чи вилучення в них у процедурі виконавчого провадження автомобіля з метою погашення боргу перед банком, про врахування такої обставини в розрахунках. Під час апеляційного розгляду справи обом сторонам спору була забезпечена можливість надати додаткові докази на підтвердження своїх вимог або заперечень, сторони цією можливістю скористалися й інших доказів, окрім тих, про які йдеться вище, суду не надали.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Беручи до уваги дані розрахунку заборгованості, фактичну відсутність у ньому розрахунку боргу за період з 04.06.2011 по 11.02.2018 та відсутність належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів щодо переривання перебігу позовної давності в цей період, слід дійти висновку, що з моменту останньої фіксації часткової сплати позичальником заборгованості за договором у межах помісячного розрахунку заборгованості (03.06.2011) позовна давність з урахуванням збільшення її тривалості сторонами спливла 03.06.2016. Позов же був пред`явлений 06.05.2018 - майже через два роки по спливу позовної давності.

У справі відсутні докази належного повідомлення судом першої інстанції відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи, про вручення їм матеріалів позову та судових повісток відповідно до вимог ст.ст. 128, 130, 190, ст. 211 ч. 2, ст. 280 ч. 1 п. 1 ЦПК України. У судовому засіданні, призначеному на 09.10.2018, в якому було постановлено заочне рішення, відповідачі участі не брали.

За обставин, коли процесуальні права відповідачів у справі, зокрема, на участь у процесі та на захист від позову, не були дотримані, вони не можуть бути позбавлені можливості реалізувати право на захист від позову на стадії апеляційного провадження в справі, в тому числі, права на заяву про застосування позовної давності. Таку давність відповідачі просили застосувати в спорі.

Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в обґрунтованому і доведеному по суті позові, пред`явленому з пропущенням позовної давності, підстав для поновлення якої немає, якщо ж позов необґрунтований і недоведений по суті, відмовити в ньому належить саме з цих підстав.

Виходячи з наведеного, попри пропущення позивачем позовної давності, поновити яку він не просив, позов не підлягає задоволенню через його необґрунтованість і недоведеність. Позов про стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідними її елементами був пред`явлений з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ч. 2, ч. 3 п. 3 ЦПК України апеляцію відповідачів слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові - відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ч. 2, ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити, рішення Рахівського районного суду від 9 жовтня 2018 року скасувати, у позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 12 грудня 2019 року.

Судді