ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/3877/17

провадження № 22-ц/4809/267/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді Шевченко І.М. від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 01 липня 2000 року по 11 лютого 2014 року з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, ними та їх дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, було отримано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу між ним та відповідачем було досягнуто згоди щодо продажу належної їй ј частки вказаної квартири за 78 000 грн., про що нею була складена розписка від 02 вересня 2016 року. Зазначив, що на даний час договір купівлі-продажу між ними не укладено, а зазначену суму коштів відповідач повертати відмовляється. Посилаючись на статтю 1212 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 78 000 грн.

Під час розгляду справи судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка також є законним представником ОСОБА_4, вказує, що суд першої інстанції дійшов законного висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів договорів, а тому стаття 1212 ЦК України, якою керується позивач, застосуванню не підлягає.

ОСОБА_3 в своєму відзиві на апеляційну скаргу погоджується з даними доводами ОСОБА_2

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 липня 2000 року по 11 лютого 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу вони та їх діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали у спільну часткову власність кожному по ј частині кватири НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.07.2011 року /а.с.6/.

02 вересня 2016 року ОСОБА_2 власноручно була написана розписка про те, що вона отримала від ОСОБА_1 78 000 грн. в рахунок оплати за квартиру ( за її частку та частку їх дітей) /а.с.35/.

Свідком при складанні розписки була ОСОБА_5, яка була допитана у суді першої інстанції. Однак, ОСОБА_5 підтвердила лише факт складання розписки, оскільки, як пояснила, через брак часу зі змістом розписки ознайомлена не була, лише поставила в ній свій підпис.

Отже, встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з тих підстав, що правовідносини сторін не регулюються статтею 1212 ЦК України, на яку послався позивач обґрунтовуючи свої вимоги, а регулюються нормами зобов'язального права.

Колегія суддів вважає такий висновок правильним, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Отже, зміст розписки про отримання коштів свідчить про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду на загальних підставах з відповідним позовом для захисту своїх прав в межах договірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновкам суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: