ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1199/18 Номер провадження 22-ц/814/2011/19Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Бутенко С.Б., Чумак О.В.,

з секретарем судового засідання: Григоришиною М.В.,

з участю: позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 06 травня 2019 року, у складі головуючого судді Косик С.М., ухвалене в залі суду в смт. Машівка, повний текст якого складено 15 травня 2019 року у?справі №?531/1199/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрогрес плюс» про визнання угод про внесення змін до договорів оренди землі недійсними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

06 серпня 2018 року позивачі звернулися до місцевого суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрогрес плюс» про припинення дії договорів оренди, повернення земельних ділянок та визнання угод про внесення змін до договорів оренди землі недійсними.

22 серпня 2018 року позивачі уточнили позовні вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропрогрес плюс» та остаточно просили визнати угоди про внесення змін до договорів оренди землі недійсними.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнення посилаються на те, що 21.05.2008 р. між ними та орендарем ТОВ «Агропрогрес плюс» укладено договір оренди земельних ділянок, які знаходяться на території Попівської сільської ради Карлівського району строком на 10 років. Зазначають, що орендарем порушено пункт 8 договору і не повідомлено письмово орендодавця за 30 днів до закінчення строку дії договору про намір продовжити його дію.

В свою чергу позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у лютому 2018 року написали заяви про небажання пролонгувати договори, а тому вони вважають, що у них є всі підстави вимагати у орендаря припинення дії договорів шляхом їх розірвання, у зв`язку з закінченням строку дії договорів.

Разом з цим позивачі зазначають, що 07.06.2016 р. та 20.09.2016 було укладено угоди про внесення змін до вищевказаного договору оренди землі, які були укладені з грубим порушенням земельного законодавства України, умов договорів, а також вчинені під впливом обману, а тому позивачі вважають, що дані правочини є недійсними.

Просили суд визнати угоди про внесення змін до договорів оренди землі на ім`я позивачів, зокрема: на ім`я ОСОБА_2 від 07.06.2016 р., на ім`я ОСОБА_4 від 20.09.2016 р. та на ім`я ОСОБА_1 від 20.09.2016 р., укладені між ними та відповідачем недійсними з підстав порушення земельного законодавства, обману зі сторони відповідача, як орендаря, при їх укладенні та через невиконання пунктів угод про внесення змін до договорів оренди землі, а також стягнути з відповідача витрати по справі, зокрема судовий збір.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 06 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодились позивачі. В апеляційній скарзі просять рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У доводах апеляційної скарги позивачі посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд при вирішення спору безпідставно не взяв до уваги, що у оспорюваних позивачами договорах оренди земельної ділянки відсутня істотна умова - строк дії договору, що є підставою визнання договорів недійсними. Також, в доводах апеляційної скарги позивачі зазначають, що місцевим судом не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а саме суд залишив поза увагою доводи щодо укладення додаткових угод до договорів оренди землі під впливом обману.

Представником відповідача ТОВ «Агропрогрес плюс» - адвокатом Жолонком О.В. надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в доводах вказує, що місцевим судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, вірно надана оцінка доказам наявним в матеріалах справи. Зазначає, що обставини, на які посилаються позивачі в апеляційній скарзі в повній мірі спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання з`явилися позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_5 . Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1 , ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачі є власниками земельних ділянок призначених для сільськогосподарського використання та розташованих на території с. Попівка Попівської сільської ради Карлівського району Полтавської області, зокрема: ОСОБА_1 площею 3,52 га, ОСОБА_4 площею 3,51 га, ОСОБА_2 площею 3,61 га, що підтверджується державними актами на право власності на землю серії ІV-ПЛ №025301 від 09.06.1998 р., серії ІV-ПЛ №025302 від 09.06.1998 р. та серії ІV- ПЛ №030384 від 09.06.1998 р. (а.с.31,38,47)

Між позивачами та ТОВ «Агропрогрес плюс» були укладені договори оренди земель без зазначення дати строком на 10 років, які були зареєстровані у Карлівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.05.2008 р. за номерами 49 , 50 та 26 (а.с.10-12,16-18,40-42).

З актів прийому-передачі в оренду (без дати) вбачається, що було здійснено передачу вищевказаних земельних ділянок в оренду відповідачу (а.с.13,19,43).

Пунктом 36 вказаних договорів передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, у зв`язку з чим в подальшому, 20.09.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та 07.06.2016 між ОСОБА_2 та орендарем були підписані угоди про внесення змін до договору оренди землі від 03.01.2008 р. (а.с.14-15,20-21,44-45), відповідно до умов яких строк дії договорів оренди продовжено до 03.01.2028 року.

05 липня 2016 року та 05 грудня 2017 року була здійснена державна реєстрація спірних угод, що вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав F 106560282 від 07.12.2017р. та F 106565345 від 07.12.2017р., а також з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав F 62948028 від 07.07.2016р. (а.с.25, 33, 48-49).

Із журналу реєстрації договорів оренди (а.с.149-150) видно, що позивач ОСОБА_2 отримала свій примірник договору 16.09.2016р., тобто через два місці після його державної реєстрації, а позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали 29.01.2018р., тобто через 1, 5 місяці після їх реєстрації, що засвідчили своїми підписами у даному журналі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що сторона дійшли згоди щодо продовження строку дії договору ще в 2016 році, тобто раніше закінчення строку дії договорів оренди, а отже підстав визнання договорів та додаткових угод недійсними немає.

Крім того, місцевий суд дійшов висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення їх і оману під час укладення додаткових угод до договорів оренди, та не знайшли підтвердження факти відсутності державної реєстрації спірних договорів.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

За змістом статей 13, 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі, за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону України «Про оренду землі» при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років.

Зі змісту статей 525, 526 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 20.09.2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та 07.06.2016 року між ОСОБА_2 та орендарем ТОВ «Агропрогрес плюс» були підписані угоди про внесення змін до договору оренди землі від 03.01.2008 року.

Отже, оскільки орендодавці підписали додатковій угоди, то місцевий суд дійшов вірного висновку щодо добровільного погодження між сторонами умов додаткових угод, в тому числі і щодо продовження строку дії договорів оренди.

Позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що додаткові угоди від 20.09.2016 року та 07.06.2016 року - відповідно укладено без їхнього волевиявлення.

Доводи як позовної заяви так і апеляційної скарги щодо невиконання орендарем п. 8 договорів оренди про не повідомлення письмово орендарем орендодавця за 30 днів до закінчення строку дії договору про намір продовжити його дію є безпідставними, оскільки укладення додаткових угод відбулося в період дії договорів оренди, тобто до моменту закінчення їх строку, який почав свій відлік від дати державної їх реєстрації.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як введеня в оману позивачі зазначають те, що відповідач обіцяв платити орендну плату в розмірі 11000 грн., що складає 10% від нормативно грошової оцінки, натомість в договорі кульковою ручкою вже після його підписання проставив 7%.

Разом з цим, судом встановлено, що згідно п. 9 первинних договорів оренди землі, орендна плата вносилася в розмірі не менше 3% від грошової оцінки земельних ділянок, а після підписання у вересні 2016 року додаткових угод склала 7 %, що становило 9073, 40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ще до державної реєстрації спірних угод, але після їх підписання орендна плата позивачам з 2016 року нараховувалася в розмірі 7 % від нормативно грошової оцінки, у зв`язку з цим здійснювалися виплати та надавалися послуги.

Доказів того, що під час підписання додаткових угод відповідач умисно вчинив дії, наслідком яких стало введення в оману позивачів, останніми не надано.

Окрім того, позивачі підставою недійсності спірних договорів, зазначали не проведення їх державної реєстрації. Однак вказані доводи повністю спростовуються встановленими обставинами у справі та наявними в справі доказами, відповідно до яких угоди про внесення змін до договорів оренди у встановленому законом порядку пройшли державну реєстрацію та після цього позивачі отримали свої примірники, що підтверджується записами в журналі реєстрації договорів оренди.

Таким чином правильними є висновки суду про те, що доводи позивачів про недійсність вказаних угод з підстав не проведення державної реєстрації не знайшли свого підтвердження, а тому є необґрунтованими.

Місцевим судом вірно встановлено характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які їх регулюють, а також повно, всебічно та об`єктивно з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності встановлено фактичні обставини у справі та досліджено докази, надані сторонами на їх підтвердження, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України. Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та фактично в повній мірі повторюють доводи, викладені в позовній заяві, яким судом першої інстанції надано правову оцінку, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, то судові витрати, понесені позивачами за подачу апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 06 травня 2019 року - залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) С.Б. Бутенко

(підпис) О.В. Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін