Провадження № 22-ц/4808/74/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря: Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_3, на ухвалу Івано-Франківського міського суду в складі судді Польської М.В., постановлену 12 листопада 2018 року в м. Івано-Франківську, у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення її позову до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Лариса Тарасівна, про визнання договорів дарування недійсними,

встановив :

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 подала заяву про забезпечення її позову до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т., про визнання договорів дарування недійсними.

В обґрунтування заяви вказувала, що постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2018 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто 4 115 041,50 грн різниці у вартості присудженого рухомого і нерухомого майна. Проте, не сплативши зазначену суму боргу, ОСОБА_1 свідомо з метою ухилення від виконання рішення суду відчужив усе наявне у нього майно, що було предметом поділу спільного майна подружжя, шляхом укладення спірних договорів дарування. Тому договори дарування нерухомого майна є фіктивними. Зважаючи на можливість відповідачів вчиняти дії щодо подальшого відчуження нерухомого майна з метою ухилення від виконання судового рішення, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам. Відтак, вважала наявними підстави для вжиття заходів забезпечення позову. Тому просила до ухвалення рішення в справі накласти арешт на майно, яке було предметом оскаржуваних договорів дарування № 3613 від 13.09.2018 року, 3602 від 12.09.2018 року, 3285 від 15.08.2018 року та 3286 від 15.08.2018 року, укладені між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_5, ОСОБА_2 як обдарованими.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2018 року, з врахуванням виправленої ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2018 року описки, заяву ОСОБА_4 задоволено. Накладено арешт на майно, яке було предметом оскаржуваних договорів дарування, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 509,6 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 133 кв. м, гараж НОМЕР_1 площею 33,5 кв.м з коморою в підвалі площею 29,7 кв.м, гараж НОМЕР_2 площею 25,2 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_2.

Постановляючи ухвалу, суд виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір та що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу. Зазначає, що у даній справі відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Заявлений позов стосується визнання недійсними правочинів без застосування наслідків недійсності. Відтак, рішення суду не підлягатиме до виконання, адже це буде рішення про визнання.

Ухвала суду ґрунтується на припущеннях, висновки суду не підтверджені будь-якими доказами. Зокрема, відсутня інформація, що відповідачі зверталися до агентів з нерухомості з намірами відчуження цього майна, або ж розміщували такі оголошення. Судом не враховано шкоду, яку може бути їм завдано внаслідок застосування заходів забезпечення позову. Так, нежитлове приміщення використовується в підприємницькій діяльності та на час дії арешту не може бути передано в заставу з метою отримання кредитних коштів для ведення підприємницької діяльності. Тому вживаючи ці заходи, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК вправі був покласти на ОСОБА_4 обов'язок внести на депозитний рахунок заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову. Крім того, нею не надано доказів обґрунтованості позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, покликаючись на безпідставність доводів скарги, просить у її задоволенні відмовити, а ухвалу суду залишити без змін. Вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано заходи забезпечення позову, які не завдають шкоди відповідачам, а є тільки стримуючим механізмом для забезпечення недопущення можливих подальших порушень її прав. Так, після відчуження ними майна навіть при задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування, відновлення її прав буде неможливим. Оскаржувані договори дарування, укладені між ОСОБА_1 та його родичами, вчинено з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2018 року про стягнення на її користь 4 115 041,50 грн різниці у вартості присудженого майна подружжя. Договори направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання. Відтак, зволікання з вирішенням справи може завдати непоправної шкоди її правам, що викликає необхідність забезпечення позову. Вжиття саме таких заходів забезпечення позову не утруднить діяльності сторін по справі. Оскільки позовні вимоги є немайновими, у такому разі відсутні підстави для обов'язкового зустрічного забезпечення позову відповідно до ч.3 ст. 154 ЦПК України.

Іншими учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу не подано.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_5 та третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л.Т. в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату,час і місце розгляду справи. При цьому ОСОБА_4 подала заяву про відкладення її розгляду в зв'язку із поважними причинами. Враховуючи вищенаведені обставини, необхідність дотримання судом строку розгляду справи та відсутність заяв учасників справи про його продовження, подання ОСОБА_4 відзиву на апеляційну скаргу і можливість забезпечення представництва її інтересів адвокатом ОСОБА_7, колегією суддів відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності цих учасників справи не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 ст.150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову визначені ст. 151 ЦПК України, в т. ч. передбачено, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову (п.3 ч.1).

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між сторонами існує реальний спір про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалась на те, що оспорювані договори є фіктивними, оскільки відповідачі уклали їх з метою приховати майно ОСОБА_1 для уникнення негативних наслідків невиконання ним зобов'язань за судовим рішенням. До позовної заяви нею долучено копію постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.09.2018 року, відповідно до якої в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто 4 115 041,5 грн різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна (а.с. 28-35).

На підставі цього рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ (а.с. 53).

Як підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 відчужив своє нерухоме майно згідно нотаріально посвідчених договорів дарування, укладених в серпні - вересні 2018 року. Так, згідно договору № 3285 від 15.08.2018 року подарував ОСОБА_5.(дружині) гараж НОМЕР_1 з коморою, згідно договору від 15.08.2018 року № 3286 - синові ОСОБА_2 гараж НОМЕР_2, що знаходяться по АДРЕСА_3. Згідно договору №3602 від 12.09.2018 року -ОСОБА_2 (сину) квартиру АДРЕСА_5. Також згідно договору дарування №3613 від 13.09.2018 року ним подаровано синові ОСОБА_2 та дружині ОСОБА_5 нежитлове приміщення загальною площею 509,6 кв.м в АДРЕСА_6 (а.с. 39-52).

Враховуючи підстави позову, колегія суддів вважає обґрунтованими припущення заявника ОСОБА_4, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення прав, за захистом яких вона звернулась до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

За даних обставин доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення заяви про забезпечення позову є необґрунтованими, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом і направлений на збереження обсягу майна щодо якого наявний спір. Ці заходи забезпечення позову застосовані для гарантування виконання можливого рішення суду.

Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, є непереконливими, оскільки, не спростовують правильність висновків суду щодо підставності застосування заходів забезпечення позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги про можливе завдання забезпеченням позову шкоди правам та інтересам відповідачів, то колегія вважає такі неспроможними.

Вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Разом з тим, апелянтами не доведено, що забезпечення позову таким способом може призвести до несприятливих, або незворотніх наслідків для господарської діяльності. Зокрема, не надано доказів наміру та необхідності внесення нежитлового приміщення по вул. Чорновола,97 в заставу з метою отримання кредиту для ведення такої діяльності тощо.

Крім того, згідно ч.1 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Тобто, в даному випадку суд першої інстанції правильно виходив з того, що зустрічне забезпечення є правом суду, а не обов'язком, а тому не знайшов підстав для зустрічного забезпечення.

Аналогічно надуманими є посилання в апеляційній скарзі, що ОСОБА_4 не надано доказів обґрунтованості її позовних вимог. Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має при вирішенні справи по суті оцінювати ці докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норми процесуального права при вирішенні по суті питання про забезпечення позову ОСОБА_4

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384,389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_3, залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2019 року.