ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 395/1681/18

провадження № 22-ц/4809/1632/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Новомиргородська районна державна нотаріальна контора Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2019 року у складі судді Забуранного Р.А. і

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень до позовних вимог (а.с.85-89 та а.с. 164-166) просила:

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 4,82 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цiєї частки на місцевості, що перебувала в колективній власності КСП «Зоря» - cepiї ABI №960527, від 30.03.2000, виданого Новомиргородською державною нотаріальною конторою Новомиргородського району Кіровоградської області на ім`я ОСОБА_2 після смертi ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати недiйсним державний акт на право приватної власності на землю серії І-КР № 010954 на земельну дiлянку площею 3,77 га, розташованої на території Новомиргородської мiської ради Новомиргородського району Кiровоградської області, виданий на iм`я ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_3 .

На момент смертi матері разом з нею проживав їхній батько ОСОБА_4 .

В строк до 6 мiсяцiв батько ОСОБА_4 подав до Новомиргородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_2 проживали окремо i заяв про прийняття спадщини не подавали.

На той час у власностi матерi був житловий будинок та вклади в банку і зазначене спадкове майно прийняв їхній батько, оформивши на себе будинок та вклади.

Потiм будинок батько подарував позивачу та її сестрi по Ѕ частині, а в подальшому позивач викупила у ОСОБА_2 Ѕ частину будинку i стала власником всього будинку.

На момент смертi матерi ОСОБА_3 , у неї ще не було на руках сертифiката на право на земельну частку (пай), вона була лише в списках, що є додатком до державного акта на право колективної власностi на землю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_4 помер.

Так як на момент смертi батька позивач проживала разом з ним тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину після його смерті.

За таких обставин свідоцтво про право на спадщину за законом і державний акт на право приватної власності видані відповідачу з порушенням закону.

Державний нотаріус не встановив коло спадкоємців, не перевірив наявність права на спадкування майна, яке виявлено після смерті особи і оформив право власності на одного спадкоємця першої черги, яка приховала наявність другого спадкоємця першої черги.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 пiсля смертi матерi не прийняла спадщину, оскільки на момент відкриття спадщини з спадкодавцем не проживала.

Позивач фактично не вступила в управління або володiння спадковим майном, а також в установлений законом строк не звернулася до державної нотарiальної контори з заявою про прийняття спадщини та не ставила питання про продовження строку для прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивач зазначає, що Новомиргородською районною державною нотаріальною конторою грубо порушено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та норми діючого на той час законодавства.

У 1996 році свідоцтво про право на спадщину було видано батькові ОСОБА_4 і лише йому мало бути видане і додаткове свідоцтво про право на спадщину, а не ОСОБА_2 , яка не прийняла спадщину після смерті матері.

Проживаючи разом з батьком на момент його смерті, позивач є єдиною спадкоємицею після його смерті, отже тільки вона має право на спадкове майно.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Запорожець М.Ф. заперечували проти доводів апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Завідуючий Новомиргородською районною державною нотаріальною конторою Заліпський В.О. пояснив, що про обставини видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 йому нічого не відомо, оскільки свідоцтво видавав інший нотаріус.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки позивач про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з огляду на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 152 від 31 серпня 1995 року, вчинений Новомиргородським р/в ЗАГС.

Після її смерті залишилася спадщина до складу якої входять: житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 ; грошовий вклад в Новомиргородському відділені Ощадного банку України № 3025 на рахунку № 6194, згідно Ощадної книжки; право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Зоря», розташовану на території Новомиргородської міської ради Кіровоградської області.

Спадкоємцями першої черги після смерті матері були дочки померлої ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх батько ОСОБА_4

Всі спадкоємці першої черги добровільно домовилися, що батько ОСОБА_4 приймає спадщину, яка складється з Ѕ частини будинку, а ОСОБА_2 приймає спадщину після смерті матері на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП «Зоря».

Крім цього, ОСОБА_1 відмовилася від спадщини, мотивуючи тим, що її чоловік вже має земельну ділянку (пай) в КСП «Зоря».

Згідно матеріалів спадкової справи за № 68/96, після смерті померлої ОСОБА_3 , батько сторін у справі ОСОБА_4 28.02.1996 прийняв спадщину після смерті своєї дружини у вигляді Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та грошового вкладу в Новомиргородському відділені Ощадного банку України № 3025 на рахунку № 6194 згідно Ощадної книжки.

Оскільки, на момент оформлення спадщини у спадкоємців був відсутній на руках сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я померлої ОСОБА_3 земельна ділянка не успадковувалася.

Під час перебування у нотаріуса спадкоємці усно домовилися, що батько успадковує будинок та вклад у банку самостійно та дарує по Ѕ частині успадкованого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 своїм дочкам.

ОСОБА_4 подарував дочкам вказане домоволодіння у рівних частках та в подальшому позивач ОСОБА_1 купила у своєї сестри належну їй Ѕ частину вказаного будинку, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 листопада 2009 року.

Після того, як стало відомо про виготовлення сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я померлої ОСОБА_3 , вони з чоловіком померлої ОСОБА_4 , поїхали до Новомиргородської РДА та особисто ОСОБА_4 , як спадкоємцем після своєї дружини, було отримано сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я померлої ОСОБА_3 із земель колективної власності КСП «Зоря» Новомиргородської міської ради, площею 4,82 умовних кадастрових гектарів, датований 17 березня 1998 року, який батько одразу передав ОСОБА_2 , так як остання після смерті матері отримувала орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою.

Тобто, фактично відповідач користувалася спадковим майном, земельною ділянкою та в силу ст. ст. 548-548 ЦК України, в редакції 1963 року, фактично прийняла спадщину після смерті матері та вступила в управління та володіння спадком майном у вигляді права на земельну частку (пай).

У березні 2000 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 , а саме на право на земельну частку (пай).

Нотаріус при підтвердженні факту фактичного прийняття відповідачем спадщини після смерті матері та вступу в управління та володіння спадковим майном, у вигляді права на земельну частку (пай), та за відсутності заяв інших спадкоємців на вияв волі на отримання спадщини, видала свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_3 , яка складається з права на земельну частку (пай), розміром 4,82 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї земельної ділянки на місцевості, що перебуває у колективній власності КСП «Зоря», що належало померлій на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серії КР № 0163961, виданого 17 березня 1998 року, що підтверджується спадковою справою за № 68/96.

На пiдставi вказаного свiдоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_2 отримала державний акт на право приватної власностi на землю cepiї I-KP № 010954 на земельну дiлянку площею 3,77 гектарiв, розташованої на території Новомиргородської міської ради.

Крiм того, її право власностi на вказану земельну дiлянку підтверджується iнформацiєю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власностi на нерухоме майно, Державного реєстру iпотек, єдиного реєстру заборон вiдчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.09.2018 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько сторін ОСОБА_4 помер.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач фактично користувалася спадковим майном, а саме, земельною ділянкою, тому відповідно до ст.ст. 548-548 ЦК України в редакції 1963 року, фактично прийняла спадщину після смерті матері.

Проте з такими висновками суду першої інстанції неможна погодитися з огляду на таке.

За приписами п.п.4,5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася в 1995 році, правовідносини регулюються Цивільним Кодексом УРСР в редакції від 18 липня 1963 року.

Статтею 524 Цивільного Кодексу УРСР встановлено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту.

Згідно ст.529 Цивільного Кодексу УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, чоловік (дружина) та батьки померлого, а також дитина померлого, народжена після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, що визначено статтею 548 ЦК УРСР.

Статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вказані дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За приписами статті 562 ЦК УРСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Отже, для прийняття спадщини особи, які є спадкоємцями першої черги і бажають прийняти спадщину, повинні до спливу шести місяців після смерті спадкодавця фактично вступити в управління або володіння спадковим майном, або подати до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Пунктом 111 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція), затвердженої Наказом № 18/5 від 14 червня 1994 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 за №152/361, яка була чинною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна.

Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись.

Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про спадщину ( пункт 113 Інструкції).

Спадкоємцям, які одержали свідоцтво про право на спадщину певної частини спадкового майна, в подальшому видаються наступні свідоцтва про право на спадщину інших частин спадкового майна, яке не перераховане в раніше виданому свідоцтві.

У випадку видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину на інше майно і з`явлення спадкоємців, які не були включені в раніше видане свідоцтво, вони також можуть бути включені в свідоцтво про право на спадщину на додаткове майне за письмовою згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину. Згода вимагається, якщо такі спадкоємці не прийняли спадщину в строки, встановлені законом (пункт 123 Інструкції).

Поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли. У випадку недосягнення згоди поділ провадиться у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців за законом або за заповітом.

Поділ спадкового майна оформляється угодою спадкоємців або, при відсутності згоди, судовим рішенням.

В угоді про поділ спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у спадковому майні. При цьому допускається грошова компенсація, якщо вартість майна різна (пункт 124 Інструкції).

В державній нотаріальній конторі ведеться книга обліку спадкових справ (додаток «4) та алфавітна книга спадкових справ (додаток №5).

У книзі обліку спадкових справи реєструються: заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтв про право на спадщину, про відмову від спадщини, розпорядження державного нотаріуса про сплату видатків за рахунок спадкового майна, претензії кредиторів, а також заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, за якими були вжиті заходи. На підставі однієї із перерахованих заяв, зареєстрованої першою, заводиться спадкова справа на ім`я померлого. Нотаріус за даними Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийняття заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження.

Всі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців і кредиторів) також реєструються в книзі обліку спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку.

На всіх заявах зазначається час їх надходження та номер спадкової справи.

В спадкову справу підшиваються документи, які були витребувані від спадкоємців, підприємств, установ чи організацій, подані іншими крім спадкоємців, громадянами, а також примірник свідоцтва про право на спадщину (пункт 125 Інструкції).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копіює свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 152 від 31 серпня 1995 року, вчинений Новомиргородським р/в ЗАГС (т.1 а.с.51 на зв.,59).

28.02.1996 до Новомиргородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , звернувся ОСОБА_4 , який є спадкоємцем першої черги (чоловік померлої) і в цей же день була заведена спадкова справа №68 (т.1 а.с.49, 50).

28.02.1996 Новомиргородською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадщина складається з Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №458 (т.1 а.с.55).

06.03.1996 Новомиргородською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадщина складається з грошового вкладу з належними процентами, що знаходиться в Новомиргородському відділені Ощадного банку України № 3025 на рахунку № 6194, згідно Ощадної книжки (т.1 а.с.56).

30.03.2000 до Новомиргородської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася ОСОБА_2 , яка згідно свідоцтва про народження є дочкою спадкодавця і в цей же день заведено спадкову справу №68/96 (т.1 а.с.57,58,59 на зв.).

Копією Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КР №0163961, виданого 17.03.1998 на ім`я ОСОБА_3 підтверджується, що на підставі рішення Новомиргородської РДА №341-р від 20.08.1996, ОСОБА_3 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Зоря» Новомиргородської міської ради, площею 4,82 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (т.1 а.с.59).

30.03.2000 державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Михайлюк Тетяні Миколаївні видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в реєстрі за №403, згідно якого спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з права на земельну частку (пай), розміром 4,82 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки на місцевості, що перебуває в колективній власності КСП «Зоря», що належало померлій на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КР №0163961, виданого 17.03.1998 Новомиргородської РДА та зареєстрованого в книзі за №375 (т.1 а.с.60 на зв.).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 отримала Державний акт на право приватної власності на землю Серії І-КР №010954 на земельну ділянку площею 3,77 га, яка розташована на території Новомиргородської міської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у шестимісячний строк після відкриття спадщини, з заявою про прийняття спадщини звернувся чоловік спадкодавця ОСОБА_4 .

Належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги після смерті її матері ОСОБА_3 , у шестимісячний строк після відкриття спадщини зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, матеріали справи не місять.

Висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_2 фактично користувалася спадковим майном, а саме, земельною ділянкою, тому відповідно до ст.ст. 548-548 ЦК України в редакції 1963 року, фактично прийняла спадщину після смерті матері, є припущенням та не підтверджується матеріалами справи.

На момент відкриття спадщини спадкодавець ОСОБА_3 ще не мала Сертифіката на право на земельну частку (пай) і рішення №341-р про його видачу Новомиргородська РДА прийняла лише 20.08.1996, тобто після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

Сам Сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий на ім`я, вже померлої, ОСОБА_3 17.03.1998, тобто після спливу більше ніж двох з половиною років, після її смерті.

Доводи відповідача, що вона вступила в управління спадковим майном після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки отримувала в КСП «Зоря» плату за землю, є припущенням та не підтверджується належними та допустими доказами.

Крім того, відповідачем не доведено, з яких правових підстав вона могла отримувати плату за землю, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 та до шести місяців після відкриття спадщини, Новомиргородська РДА ще не приймала рішення про видачу спадкодавцю Сертифіката на право на земельну частку (пай), а сам сертифікат виданий лише 17.03.19.

Помилковими є висновки суду першої інстанції, що спадкоємці після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися про поділ спадкового майна, оскільки згідно п.124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, поділ спадкового майна оформляється угодою спадкоємців або, при відсутності згоди, судовим рішенням.

Така угода про поділ спадкового майна між спадкоємцями в матеріалах справи відсутня.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що належними та допустими доказами не підтверджується факт, що відповідач ОСОБА_2 прийняла спадщину в установленому законом порядку після смерті її матері ОСОБА_3 .

В матеріалах справи відсутні документи, рішення суду, які б підтверджували, що відповідач вступила в управління майном спадкодавця.

Документально підтверджується, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 є її чоловік ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_4 прийняв спадщину на будинок та вклад в банку, вважається, що він прийняв спадщину і на належне спадкодавцю ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) в землях КСП «Зоря».

За таких обставин саме ОСОБА_4 мав право отримати додаткове свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай).

Безпідставними є твердження відповідача, що ОСОБА_4 дав згоду, щоб відповідач прийняла у спадок право на земельну частку (пай), оскільки згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про спадщину.

Така письмова згода спадкоємця ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутня.

Відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки позивач з 2000 року (дата отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом) по 2018 рік (час звернення позивача до суду) проти прийняття відповідачем спадщини не заперечувала і з будь-якими претензіями не зверталася.

Суд вважає, що в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності не може бути відмовлено з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом, виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

За вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

За приписами ст.256 ЦК України, в редакції яка набрала чинності з 01.01.2004, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Згідно зі статтею 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Отже, для застосування судом позовної давності необхідно встановити коли позивач ОСОБА_1 дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а саме коли вона дізналася або могла дізнатися, що відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_3 .

В уточненій позовній заяві позивач зазначає, що вона вважала, що право на земельну частку (пай), після смерті матері, успадкував їхній з відповідачем батько ОСОБА_4 , з яким вона проживала на момент його смерті, а тому вважається, що вона прийняла спадщину після його смерті.

Як спадкоємець після смерті батька позивач почала відновлювати через суд право на земельний пай.

Звернувшись до нотаріуса їй було повідомлено, що на землю вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом її сестрі і нотаріусом видано дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Про обставини отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину позивачу стало відомо з пояснень відповідача наданих останньою 24 вересня 2018 року, а потім із спадкової справи наданої їй Кіровоградським обласним державним архівом.

Аналізуючи доводи обох сторін, суд приходить до висновку, що оскільки належними та допустими доказами не доведено, що позивач достовірно знала, що відповідач отримала оспорюване свідоцтво про право на спадщину раніше 2018 року, та оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів, щоб достовірно можна було стверджувати про конкретну дату коли позивач дійсно дізналася та була ознайомлена з отриманим відповідачем свідоцтвом про право на спадщину, позовну давність не може бути застосовано.

Доводи наведені відповідачем в заяві про застосування позовної давності, що позивач з 2000 року знала про прийняття нею спадщини після смерті матері є припущенням, а доводи відповідача, що позивач знала про отримання нею орендної плати за землю не є належним доказом про обізнаність позивача про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п.п.2,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 13683 грн судового збору, які підлягають сягненню на її користь з ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 4,82 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки на місцевості, що перебувала в колективній власності КСП «Зоря», Серії АВІ №960527, від 30.03.2000, виданого Новомиргородською державною нотаріальною конторою Новомиргородського району Кіровоградської області на ім`я ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю Серії І-КР №010954 на земельну ділянку площею 3,77 га, яка розташована на території Новомиргородської міської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 3683 грн понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06.12.2019.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко