Справа № 349/1825/18
Провадження № 22-ц/4808/1213/19
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горейко М.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д. Б.

з участю апелянта ОСОБА_1 та представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Рогатинського районного нотаріального округу Дзери Мар`яни Любомирівни про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року, ухвалене суддею Лошак О.О.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Рогатинського районного нотаріального округу Дзери М.Л. про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення - торгово-офісного комплексу з туалетом громадського призначення від 23 лютого 2017 року, сторонами якого були ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №34002841 від 23 лютого 2017 року.

В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 12 січня 2017 року звернувся до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором позики. Одночасно подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження майна належного співвідповідачу ОСОБА_1 , а саме нежитлового приміщення загальною площею 152,9 м кв., що розташоване на площі Роксолани 22-б АДРЕСА_1 . Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13 січня 2017 року заяву про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на вищезазначене нежитлове приміщення, заборонено вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна. Копію ухвали направлено сторонам по справі та нотаріальній конторі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2017 року позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2015 року в розмірі 64 811 гривень, з яких 52340 гривень основна сума боргу, 5694,48 гривень відсотки за користування коштами, 6000 гривень пеня, 776,52 гривень - 3% річних та судові витрати в сумі 1061,77 гривень.

Під час проведення виконавчих дій Рогатинським РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, стягувачу стало відомо, що боржник ОСОБА_1 відчужив нерухоме майно своєму синові ОСОБА_2 шляхом укладення договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. Відчуження нерухомого майна, належного відповідачеві, унеможливлює виконання рішення суду на його користь, тому просив позов задовольнити повністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення - торгово-офісного комплексу з туалетом громадського призначення від 23 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою Мар`яною Любомирівною, сторонами якого були ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача по 352,90 гривень судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору дарування було відомо про встановлену судом заборону відчужувати вказане нерухоме майно, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відправлення (ухвали про накладення арешту на майно) відповідачу 18 січня 2019 року. Отже, таке відчуження майна відбулося з метою унеможливити звернення стягнення на вказане майно в разі задоволення позову про повернення боргу в цивільній справі № 345/147/17. Торгово-офісний комплекс подарований синові відразу після постановлення Калуським міськрайонним судом 13 січня 2019 року ухвали про накладення арешту на нежитлове приміщення, а тому оспорюваний договір дарування нежитлової споруди, на яку було накладено арешт ухвалою суд від 13 січня 2017 року, підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення суду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просять його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дарувальник ОСОБА_1 не міг знати про накладення арешту на його майно, так як ухвала про забезпечення позову прийнята без участі сторін, її копію суд не надсилав ОСОБА_1 01.02.2017 року державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали про забезпечення позову. Ні ОСОБА_4 , ні суд не направили повторно клопотання про відкриття виконавчого провадження, чим дали зрозуміти, що вони не мали наміру скористатись виконанням даної ухвали.

Також апелянти зазначають, що постановою про арешт майна боржника від 31.05.2017 року накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 нежитлове приміщення АДРЕСА_2 . Однак на момент накладення арешту ОСОБА_1 володів нежитловим приміщенням по площі Роксолани,22-б загальною площею 470 кв.м., а не нежитловим приміщенням загальною площею 152,9 кв.м., як зазначено в ухвалі суду. В місті Рогатин є вулиця Роксолани та площа Роксолани. Таким чином, апелянти стверджують, що накладено арешт на майно, на яке ухвалою про забезпечення позову арешт не накладався ні щодо площі, ні щодо адреси майна, тобто державний виконавець допустив помилку, внаслідок якої порушено права та інтереси ОСОБА_1 . Виходячи із змісту ухвали про забезпечення позову, в якій зазначено адресу об`єкту нерухомості та її площу, які не перебували у власності ОСОБА_1 , то відчуження об`єкту не могло обмежити його право та волю розпоряджатись майном, які належало йому на право власності. ОСОБА_4 звернувся із заявою про накладення арешту на майно, яке не належало ОСОБА_1 , а державний виконавець відповідно не міг виконати дану ухвалу. Апелянти зазначають, що доказом того, що ухвала про забезпечення позову не надсилалась ОСОБА_1 є той факт, що в реєстрі судових рішень є дві однакові ухвали, але з різними датами їх надсилання, реєстрації та оприлюднення, тому на моменту укладення спірного договору дарування сторони не знали про накладення арешту на нежитлове приміщення, що належало дарувальнику ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Калуського міськрайонного суду від 13 січня 2017 року було задоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення його позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором позики. Накладено арешт на нежитлове приміщення загальною площею152,9 м2, що розташоване за адресою площа Роксолани АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , заборонено вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нежитлового приміщення.

Згідно договору дарування торгово-офісного комплексу з туалетом громадського призначення від 23 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 іменований в договорі, як дарувальник, безоплатно передав у власність ОСОБА_2 , іменованого у договорі як обдарований, торгово-офісний комплекс з туалетом громадського призначення загальною площею 470 м кв., що розташований в АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 19 жовтня 2018 року, нежитлове приміщення - торгово-офісний комплекс з туалетом громадського призначення в АДРЕСА_1 22-б загальною площею 470 м2, 23 лютого 2018 року зареєстрований за ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності - договір дарування від 23 лютого 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2015 року в розмірі 64 811 гривень.

На момент розгляду справи апеляційним судом рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості виконано в повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження (а.с.196).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта ОСОБА_1 та представника апелянта ОСОБА_2 , які підтримали вимоги скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України), які не були стороною правочину, на час розгляду справи судом не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може бути підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року №6-640цс17 та від 18 січня 2017 року №6-2552цс16.

Судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня реєстрація його обтяжень, оскільки ухвала про забезпечення позову була повернута 15.02.2017 року Калуським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області без виконання (а.с.29-30). Арешт згідно вказаної ухвали відділом ДВС було накладено тільки 31.05.2017 року. Разом з тим, відповідно до вказаних правових позицій відсутність обтяження на моменту укладення спірного договору не означала, що відповідач мав право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Тому суд першої інстанції повинен був встановити чи про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачам було достеменно відомо.

Задовольняючи позов та визнаючи оспорюваний договір недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору дарування було відомо про встановлену судом заборону відчужувати вказане нерухоме майно, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відправлення (ухвали про накладення арешту на майно) відповідачу 18 січня 2019 року. Отже, таке відчуження майна відбулося з метою унеможливити звернення стягнення на вказане майно в разі задоволення позову про повернення боргу в цивільній справі № 345/147/17, провадження 2/345/352017.

Однак, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, суд неправильно встановив, що копію ухвали направлено сторонам по справі та нотаріальній конторі, що підтверджується копією супровідного листа Калуського міськрайонного суду та вручено ОСОБА_1 18 січня 2018 року, що підтверджується копією поштового повідомлення.

Для перевірки доводів апеляційної справи та з`ясування дійсних обставин справи, судом апеляційної інстанції витребувано справу № 345/147/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Із матеріалів вказаної справи встановлено, що ухвала про забезпечення позову від 13.01.2017 року сторонам про справі, в тому числі відповідачу ОСОБА_1 не надсилалась, а надсилась тільки Калуському міському відділу ДВС та Рогатинській районній державній нотаріальній конторі, що підтверджується копією супровідного листа у справі № 345/147/17 на а.с.20.

Суд першої інстанції, помилково вважав, що поштове повідомлення із розпискою ОСОБА_1 на а.с.21 у у справі № 345/147/17 підтверджує вручення ОСОБА_1 саме копії ухвали про забезпечення позову від 13.01.2017 р., тоді як насправді це поштове повідомлення підтверджує вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі, постановленої теж 13.01.2017 р., яка згідно супровідного листа направлялась відповідачу ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . Тому, суд першої інстанції помилково вважав, що відповідачу 18. 01. 2017 року вручено саме копію ухвали про забезпечення позову від 13. 01. 2017 року.

Будь-які докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 достеменно було відомо про існування ухвали про забезпечення позову від 13.01.2017 року у матеріалах справи відсутні.

Той факт, що ОСОБА_1 майно, вказане в увалі про забезпечення позову від 13.01.2017 року, подароване 24.02.2017 року його сину ОСОБА_2 , не підтверджує того, що ОСОБА_1 було відомо про вжиття судом заходів забезпечення шляхом накладення арешту на це майно.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент укладення спірного договору дарування відповідачу ОСОБА_1 не було достеменно відомо про встановлену судом 13.01.2017 р. заборону відчужувати майно, зазначене в ухвалі про забезпечення позову, тому відсутні підстави передбачені цивільним законодавством для задоволення позову ОСОБА_4 .

Крім цього, на момент розгляду справи апеляційним судом рішення Калуського міськрайонного суду від 06 листопада 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості виконано в повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження (а.с.196).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з підстав неповного з`ясування обставин справи, та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2019 року в частині задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Рогатинського районного нотаріального округу Дзери Мар`яни Любомирівни про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта