ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/309/19Головуючий по 1 інстанції - Русаков Г.С.
Категорія: на ухвалу Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

треті особи: Степанецька ОТГ в особі Павлівського старостинського округу, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області;

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року, постановлену під головуванням судді Русакова Г.С. у приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області 09 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Степанецька ОТГ в особі Павлівського старостинського округу, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання неправомірними рішення органу місцевого самоврядування, їх скасування та визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсним, -:

в с т а н о в и в :

19 червня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Степанецька ОТГ в особі Павлівського старостинського округу, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання неправомірними рішення органу місцевого самоврядування, їх скасування та визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує тим, що він народився і виріс у АДРЕСА_2 . Разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_7 за вказаною адресою позивач постійно проживав до 1971 року, після чого переїхав на постійне місце проживання у м. Канів Черкаської області.

Позивач вказує, що у матері позивача ОСОБА_7 у АДРЕСА_2 у власності перебував житловий будинок з господарськими спорудами, та в користуванні земельна ділянка розміром 0,35 га. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1. З того часу позивач спадщину прийняв, вступивши в фактичне спадкування майном.

У 2018 році позивач вирішив належним чином оформити раніше прийняту спадщину після смерті матері, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: с. Павлівка Канівського району Черкаської області , та земельної ділянки розміром 0,35 га. Оформивши документи 18 липня 2018 року, приватним нотаріусом Канівського нотаріального округу Стеблиною Є.В., позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину.

Після отримання свідоцтва про право на спадщину позивач почав збирати документи для приватизації земельної ділянки, яка знаходилась біля будинку. Здійснюючи ці дії, позивач виявив, що належний йому на праві приватної власності будинок та господарські споруди перебувають на земельній ділянці, яка вже належить іншим особам, а саме сусідам ОСОБА_2 , державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 107728, виданий Павлівською сільською радою Канівського району з кадастровим номером № :02:001:0158, та ОСОБА_3 , згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 107727 з кадастровим номером № :02:001:0157 , отриманого по спадщині після смерті його матері - ОСОБА_8 . За таких обставин позивач дізнався, що його сусіди ОСОБА_3 та ОСОБА_8 здійснили приватизацію земельної ділянки розміром 0,35 га. по АДРЕСА_1 , на якій розташований його будинок з господарськими спорудами ще у 2008 році, отримавши відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки. Про ці обставини позивачу стало відомо у липні 2018 року.

Будь - які дані про звернення Павлівської сільської ради Канівського району Черкаської області, починаючи з 1993 року по 2018 рік до суду, для вирішення питання про визнання спадщини після смерті матері позивача ОСОБА_7 відумерлою відсутні.

Тому позивач ОСОБА_1 просив суд: - скасувати рішення ІІІ сесії ХХІ скликання Павлівської сільської ради народних депутатів Канівського району Черкаської області від 15.04.1994 року про безоплатну передачу у приватну власність громадянам ОСОБА_2. та ОСОБА_8. земельних ділянок.

Скасувати рішення ХІV сесії Павлівської сільської ради V скликання від 25.01.2008 року № 12-14 про погодження технічної документації та видачу державного акту гр. ОСОБА_8 про передачу у приватну власність земельної ділянки розміром 0,6000 га.

Скасувати рішення ХІV сесії Павлівської сільської ради V скликання від 25.01.2008 року № 12-13 про погодження технічної документації та видачу державного акту гр. ОСОБА_2 про передачу у приватну власність земельної ділянки розміром 0,2315 га.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 107727 від 11.06.2008 року, державний акт серії ЯЖ № 107728 від 11.06.2008 року та скасувати реєстрацію речового права власності на нерухоме майно у державному реєстрі.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

05 липня 2019 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_6 було подано до суду заяву про усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 вирішено вважати неподаною та повернуто позивачеві. Підставою повернення позовної заяви вказано те, що представником позивача та позивачем не повній мірі усунуто зазначені недоліки, а саме не додано доказів, які підтверджують неможливість набуття спірної земельної ділянки у власність. Тобто спір подано передчасно, не можливо встановити, чи є спір щодо вказаної земельної ділянки, чи ні.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 09 липня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 оскаржив ухвалу в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилається, що вказані в ухвалі суду від 21.06. 2019 року недоліки, а саме : доплата суми судового збору, визначення кола сторін, зазначення доказів досудового врегулювання спору, зазначення наявності оригіналів письмових доказів у визначений судом десяти денний строк позивачем було усунуто шляхом направлення відповідної заяви з додатком на адресу суду 05.07. 2019 року. Однак, судом було прийнято ухвалу від 09.07. 2019 року про повернення позовної заяви та, що слід вважати позовну заяву неподаною у зв`язку з не усуненням недоліків. вказаних судом.

Скаржник зазначає, що позивачем до суду було подано вичерпні письмові докази, які підтверджують суть позовних вимог. В апеляційній скарзі вказується, що відповідачам надсилались відповідні письмові претензії датовані 11.02.2019 року про вирішення питання в досудовому порядку та вручені відповідачу 26.02.2019 року, але відповідачі не відреагували жодним чином на письмові претензії позивача. Крім того, скаржник вказує, що цивільно - процесуальним законодавством не визначено вимоги та порядок надання відповідних доказів. Інформація, яка може бути використана судом в якості доказів сторони, може бути подана до закінчення проведення підготовчого засідання, а в окремих випадках і на іншій стадії судового розгляду справи.

Скаржник, посилаючись на те, що судом першої інстанції прийнято незаконне рішення, яке обмежує його право на звернення до суду та право на справедливий суд, просить суд скасувати ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії питання про відкриття провадження у справі.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та, зважаючи на конкретні обставини у справі, приймаючи до уваги, що оскаржується процесуальна ухвала про повернення позовної заяви в зв`язку з не усуненням недоліків про залишення без руху позовної заяви, які не вимагають проведення судового засідання з викликом сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у письмовому провадженні без участі сторін.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду про залишення без руху позовної заяви, не усунуто недоліків позовної заяви в повному обсязі, оскільки не зазначено доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки не ґрунтуються на вимогам процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що прийняття судом першої інстанції ухвали повернення позовної заяви, в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства, і не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист людини і основоположних свобод.

Конституція України, як закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, суд виходить з принципу недопустимості обмеження права громадян на звернення до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Зокрема у рішенні від 04 червня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Європейський суд зазначає, що положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» п.36) та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача та позивачем не додано доказів, які підтверджують неможливість набуття спірної земельної ділянки у власність. Тобто спір подано передчасно, не можливо встановити, чи є спір щодо вказаної земельної ділянки, чи ні, вказано в ухвалі суду.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, висновок суду є передчасним, так як судом безпідставно повернуто позовну заяву позивачеві, коли на стадії підготовчого засідання позивач та його представник мають можливість подавати інші докази.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем на виконання ухвали суду доплачено судовий збір та надано квитанцію про сплату 2305 грн. 20 коп., надано п`ять примірників позовної заяви для учасників справи, тому безпідставним є посилання в ухвалі суду від 09 липня 2019 року про не сплату в повній мірі судового збору та невиконання інших недоліків, вказаних судом.

Тому суд апеляційної інстанції погоджується із доводами скаржника, що можливість надати докази є ще під час проведення підготовчого судового засідання, тому не подання доказів позивачем не є підставою для того, щоб вважати позовну заяву неподаною та повернути позивачу.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що позовна заява не може бути визнана неподаною та повернута позивачу з підстав не надання ним доказів. Питання про доведеність порушеного права чи інтересів вирішується за результатами розгляду справи по суті.

Статтею 189 ЦПК України визначено, що завданням підготовчого провадження, є зокрема, остаточне визначення предмету спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, вчинення дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, може роз`яснити учасникам справи, які обставини входять до предмету доказування, які докази можуть бути подані тим чи іншим учасником справи, з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання.

Отже, зазначені норми процесуального права визначають, що всі питання, які виникають щодо процедури проведення судового засідання, в тому числі щодо з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, можуть бути вирішенні в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України позивач розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Із позовної заяви вбачається, що позивач зазначив зміст своїх позовних вимог, докази якими вони підтверджується, та виклав обставини справи, як вважав за потрібне, що відповідає вимогам ст.175 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду про невиконання позивачем вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху спростовується матеріалами позовної заяви та є помилковим.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що не подання доказів, як вказано в ухвалі суду, які б підтверджували неможливість набуття спірної земельної ділянки у власність, не є підставою для суду вирішувати на даній стадії питання щодо повернення позовної заяви, що розцінюється позивачем як відмова у доступі до правосуддя, та неможливості захистити права та інтереси позивача за заявленими ним позовними вимогами.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів

вважає доводи апеляційної скарги обгрунтованими про те, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому вони підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції .

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367,368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Степанецька ОТГ в особі Павлівського старостинського округу, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання неправомірними рішення органу місцевого самоврядування, їх скасування та визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсним - скасувати, матеріали позовної заяви направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов