Номер провадження: 22-ц/813/3731/19
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 адвоката Сіржанта Ю.В.,

представника ОСОБА_2 адвоката Макаренко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Одеська міська рада, про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

05 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування від 11.04.2006 року недійсним. Після смерті позивача ОСОБА_4 ухвалою суду від 12.10.2017 року до участі у справі було залучено правонаступника позивача - ОСОБА_1 . З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування квартири від 11.04.2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Уточнену позовну заяву в останній редакції (т.2, а.с.183-186), було повернуто позивачу ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2018 року (т.3, а.с.62).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що ОСОБА_5 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , заповідала йому квартиру АДРЕСА_1 , на підставі заповіту від 20.08.1996 року. Наміру дарувати квартиру малознайомій особі - ОСОБА_3 у ОСОБА_5 не було. Вчинений правочин дарування від 11.04.2006 року було підписано від імені ОСОБА_5 ОСОБА_6

Вважає, що спірний договір дарування було укладено з порушенням вимог ст.203 ЦК України, «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 03.03.2004 року № 20/5, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, оскільки суперечить реальній волі ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_5 , як особа, яка могла вчиняти підпис на документах, з невідомих причин доручила це ОСОБА_6 , обдарована ОСОБА_3 фактично не прийняла в дар квартиру, оскільки не оселилась у квартирі, а ОСОБА_5 не мала наміру виселятися з квартири. Сам факт посвідчення договору дарування від 11.04.2006 року був таємницею та про його укладання стало відомо тільки після смерті ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, позивач вважав, що спірний правочин не викликав юридичних наслідків, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, тому, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, його слід визнати недійсним, оскільки в момент вчинення правочину не було дотримано вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позов задовольнити повністю, та вважати причини пропуску строків позовної давності поважними.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні.

Третя особа ОСОБА_6 також позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. В подальшому до судових засідань не з`являлась, просила розглядати справу за її відсутністю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Ухвалою суду від 11.06.2018 року було залучено до участі в справі в якості правонаступника померлої ОСОБА_6 Одеську міську раду (далі ОМР).

Представники ОМР до судового засідання не з`являлись, пояснень з приводу позовних вимог не надавали, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОМР, про визнання договору дарування від 11.04.2006 року недійсним, було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення суду та постановлення нового, про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.1992 року, був укладений у відповідності до діючого законодавства та відповідав волі обох сторін договору, а тому підстав для визнання його недійсним, матеріали справи не містять.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 1996 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким вона заповіла своєму співмешканцю ОСОБА_4 належну їй на праві власності вищевказану квартиру (т.1, а.с.7).

В подальшому, а саме 11.04.2006 р. ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар вищевказану квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.08.2007 року, виданим Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси (т.1, а.с.8).

22 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2018, відповідно до якого ОСОБА_2 володіє нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 (т.2, а.с.206).

Тобто, на даний час індивідуально-визначеного майна житлового приміщення не існує, оскільки спірна квартира переобладнана в нежитлове приміщення та салон краси.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того що спірний договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11.04.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , вже був предметом судового розгляду справи № 1512/2-1595/11 в Київському районному суді м. Одеси.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року було відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , 3-ті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., Альошина В.О., про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 11 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (т.1, а.с.56-59).

Також було відмовлено в позові ОСОБА_4 про встановлення факту шлюбних відносин між ним і ОСОБА_5 , та про визнання права власності за ОСОБА_4 в порядку спадкування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.05.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2013 року вищевказане рішення суду було залишено без змін (т.1, а.с.50-53, 54-55).

Таким чином, вказаним судовим рішенням вже було встановлено, що спірний договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у відповідності до чинного законодавства України і є дійсним. Також цим же рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено обставини укладання спірного договору дарування від 11.04.2006 року, факт добровільності укладання договору дарування з боку ОСОБА_5 та її волевиявлення під час укладання договору, факт підписання договору дарування ОСОБА_6 внаслідок вад зору ОСОБА_5 за її дорученням та в присутності її та нотаріуса.

Оскільки, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини укладання договору дарування від 11.04.2006 року встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року, що набрало законної сили, у справі № 1512/2-1595/11, то вони не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З цих підстав, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи заявника апеляційної скарги та його представника адвоката Сіржанта Ю.В. про те, що вищезазначене судове рішення, яке набрало законної сили, взагалі не має преюдиційної сили при розгляді даної справи.

Так, дійсно, в даному випадку, позовні вимоги заявлені, з посиланням на те, що при укладенні спірного договору дарування були порушені вимоги чинного законодавства, в той час як раніше були заявлені позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору дарування квартири, як вчиненого внаслідок обману власника квартири ОСОБА_5 та помилки з її боку стосовно наслідків укладеного договору дарування.

Проте, суд першої інстанції при розгляді даної справи обгрунтовано вказав, що при розгляді справи № 1512/2-1595/11, судом було допитано в якості свідка нотаріуса ОСОБА_7 , яка посвідчувала спірний договір дарування, та яка пояснила, що ОСОБА_5 було роз`яснено наслідки укладання договору дарування, оскільки ОСОБА_5 повідомила про неможливість поставити підпис на договорі дарування власноруч, як інвалід 1 групи, та за її дорученням в її присутності підпис на договорі дарування вчинила ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_5 чітко висказала свою волю та намір передати в дар спірну квартиру.

Крім того, при розгляді справи № 1512/2-1595/11 було такождосліджено відмовний матеріал № 1792 за заявами ОСОБА_4 з проханням провести перевірку в порядку ст.ст. 94-97 КПК України та порушити кримінальну справу щодо ОСОБА_3 за фактом пограбування та за фактом шахрайства у великих розмірах. Відповідно до постанови оперуповноваженого ОУР Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ст. лейтенанта міліції ОСОБА_8 від 31.03.2008 року в порушенні кримінальної справи було відмовлено за відсутності складу злочину, оскільки стосунки, що склались між гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_3 , в частині встановлення права власності, мають характер цивільно-правових та підлягають розгляду в судовому порядку. Ця постанова не оскаржувалась та є чинною на даний час.

Більше того, під час розгляду справи № 1512/2-1595/11 судом було встановлено, що, відповідно до п. 16 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами» від 03.03.2004 № 20/5, в редакції на час укладання договору дарування, ч. 4 ст. 207 ЦК України, ОСОБА_5 внаслідок вад зору не могла підписатися власноруч під договором дарування та за її дорученням підписала у її присутності ОСОБА_6 . Отже, під час розгляду справи № 1512/2-1595/11 було встановлено, що викладено в судовому рішенні від 30.11.2012 року, що спірний договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства, в т.ч., в частині порядку підписання його уповноваженою особою за дорученням дарувальника ОСОБА_5 та від її імені (т.1, а.с.57-звор.-58).

З цього приводу безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги та його представника адвоката Сіржанта Ю.В. про те, що хоча ОСОБА_5 і втратила зір 10 років тому, проте, вона могла поставити свій підпис в договорі дарування. Такого висновку колегія суддів дійшла також виходячи з того, що ОСОБА_5 , як особа, що втратила зір, не могла поставити свій підпис у документі, який вона не була здібна прочитати і поставити свій підпис у відповідній графі.

Так дійсно, ОСОБА_5 могла поставити по пам`яті свій підпис, згідно власних навиків, як на тому наполягав в суді апеляційної інстанції адвокат Сіржант Ю.В., однак на переконливу думку колегії суддів в даному випадку вона не була зобов`язана цього робити, оскільки в цьому випадку її дії регулюються п. 16 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами» від 03.03.2004 № 20/5, в редакції на час укладання договору дарування, а також ч. 4ст. 207 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції було досліджено висновок Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 419, у якому зазначено, що навички власноручного написання рукописного тексту в осіб, що втратили зір після його отримання, не втрачаються. При цьому збільшується розмір написаних букв, проміжки між словами, хворі не можуть тримати рівно строку та додержуватись інтервалів між словами та строками. Приймаючи до уваги наявність у гр. ОСОБА_5 тяжкої хронічної патології (перш за все, цукрового діабету з діабетичними енцефалопатією та поліневритом), що супроводжується вираженим тремором (тремтінням) верхніх кінцівок, букви, написані підекспертною, повинні були мати виражені нерівності. Таким чином, вказані захворювання, в цілому, не заважали можливості власноручного написання рукописного тексту (наприклад, на окремому аркуші паперу). Однак, у випадку обмеження простору (підписання документу на фірмовому бланку в строго вказаному місці) захворювання, що мала підекспертна, могли обумовити неможливість виконання вказаної дії (т.2, а.с.33-40).

З цих підстав суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що висновок експерта № 419 додатково підтверджує неможливість підписання власноручно ОСОБА_5 договору дарування, оскільки на нотаріальному бланку договору місце для проставлення підпису обмежене, а тому дійшов обгрунтованого висновку про відсутність порушень діючого законодавства при укладенні спірного договору дарування квартири.

З огляду на викладене, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, оцінюючи всі наявні докази у справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Також є необґрунтованими доводи заявника апеляційної скарги та адвоката Сіржанта Ю.В. про те, що суд не розглянув його заяви про поновлення строку позовної давності, оскільки в позові відмолено не у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а через безпідставність позовних вимог, про що детально вказано в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку не мається підстав для задоволення позовних вимог, які на думку колегії суддів направлені фактично лише на частковий перегляд судового рішення від 30.11.2012 року, яке набрало законної сили 28.05.2013 року, та яким встановлено відсутність порушення діючого законодавства України при укладенні спірного договору дарування квартири АДРЕСА_1 , 11 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Так, у відповідності до ст. 18 ЦПК України судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всі й території України.

При цьому суд першої інстанції правомірно послався на п. 1 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), згідно якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд обгрунтовано послався на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, у справі «Устименко проти України», ЄСПЛ встановив порушення п.1 ст. 6 Конвенції.

Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу re sjudicata, тобто, принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.09.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра