22-ц/804/221/19
222/1731/17

Категорія 47 Головуючий у 1-й інстанції Вайновська О.Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
24 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Мироненко І.П.
суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.
секретаря Тулянкіної М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області, ухвалено 21 вересня 2018 року у смт. Нікольське (повний текст складено 01 жовтня 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА НИВА» про визнання недійним договору про встановлення права користування земельною ділянкою, -
в с т а н о в и в:
В обґрунтування позову посилалася на те, що умови спірного договору суперечать чинному законодавству. Так, п.3.1 договору передбачено, що емфітевтичне право встановлюється строком на 99 років, тоді як згідно ч.4 ст.93 ЗК України та ст.19 Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.
Вважає, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18 березня 2013 року є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки. Так, відповідно до п.2.1 спірного договору, емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом наперед за 99 років в розмірі 70 000 грн., індексація з 2013 року (з моменту укладення договору) не проводилась. Тобто, фактично розрахунки відбулись за договором емфітевзису, як при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, що суперечить діючому законодавству в частині заборони відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Крім цього, порушено вимоги щодо несуперечності правочину закону, порушено форму вчинення правочину та реальність настання наслідків (право користування).
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 вересня 2018 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що доводи сторони позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не ґрунтуються на вимогах закону.

Не погодившись з вказаним рішенням представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне зясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до п.3.1. договору емфітевтичне право встановлюється строком на 99 років, тоді як згідно ч. 4 ст. 93 ЗК України та ст.19 Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років, тому договір емфітевзису підлягає розірванню.

Порушено вимоги щодо несуперечності правочину закону, форми вчинення правочину та реальність настання наслідків (право користування), оскільки сторони при вчиненні правочину зазначили у п.2.1 спірного договору, що відповідач сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом наперед за 99 років в розмірі 70 000 грн. Розрахунки відбулись за договором емфітевзису, як при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Фактично відповідач є власником земельної ділянки та має право повного і виключного володіння та користування нею протягом 99 років з правом передання емфітевтичного права у спадщину. Укладення договору строком на 99 років на не вигідних умовах для позивача, без урахування індексації, призвело до того, що відбулося відчуження права власності на земельну ділянку позивача. Зазначене свідчить про фактичне володіння та розпорядження земельною ділянкою» відповідачем.

Безпідставними є доводи відповідача про сплив позовної давності заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не повязані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У звязку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Нова Нива» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зауважує, що в апеляційній скарзі ставиться питання про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 березня 2013р., укладеного щодо земельної ділянки кадастровим номером :05:000:0697, у той час як предметом спору у даній справі є договір від 18.03.2013р., укладений щодо земельної ділянки кадастровим номером :05:000:0698, тобто вимоги апеляційної скарги виходять за межі позовних вимог.

Помилковим є поширення представником позивача на укладений договір дії норм матеріального права, що регулюють правовідносини з оренди земельних ділянок, оскільки п.3 ч.1 ст.395 ЦК України відокремлює правовий інститут користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від інституту оренди і виділяє емфітевзис у самостійний різновид речового права.

Твердження представника позивача про фактичне володіння та розпорядження земельною ділянкою відповідачем є безпідставним, оскільки укладений між ОСОБА_4 П І. та ТОВ «Нова Нива» договір не передбачав передачі земельної ділянки у власність, у п.1.1 договору вказано, що власник земельної ділянки (спадкоємцем якого є позивачка) зберігає за собою право розпорядження нею.

Суд першої інстанції не застосовував до спірних правовідносин позовну давність, оскільки було встановлено, що право позивача не порушене і не підлягає судовому захисту.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, будучі повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями, в судове засідання не зявились. Про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення до початку розгляду справи не надавали. Даних про наявність перешкод для розгляду справи за їх відсутності матеріали справи не містять.

З огляду на викладене та вимоги ст.ст.371, 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за їх відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН №115769 від 22 жовтня 2004 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий № :05:000:0698, що розташована на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

18 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Нова Нива» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно умов якого ОСОБА_4 (власник) передав ТОВ «Нова Нива» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, площею 8,3943 га, кадастровий номер :05:000:0698, зберігаючи за собою право розпорядження нею.

Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Договору, земельна ділянка передається емфітевту з метою виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення відповідної виробничої інфраструктури. За емфітевтом на період дії цього Договору закріплюється право повного і виключного володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно п.2.1 Договору, емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно за 99 років в розмірі 70 000 грн.

Відповідно до п.3.1 Договору, сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим Договором встановлюється на строк 99 років.

Даний договір було зареєстровано у Реєстраційній службі Володарського районного управління юстиції Донецької області 01 квітня 2013 року за № 691589, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2531997 від 17 квітня 2013 року.

Згідно видаткового касового ордеру від 23 квітня 2013 року ОСОБА_4 отримав від ТОВ «Нова Нива» за користування емфітевтичним правом грошові кошти в сумі 70 000 грн., що підтверджується його підписом у видатковому ордері та не заперечувалося сторонами.

Також судом було встановлено і не заперечувалось сторонами, що вищезазначена земельна ділянка фактично була передана ОСОБА_4 відповідачу.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-НО № 684507, ОСОБА_4 помер 10 травня 2013 року, актовий запис № 09 від 13 травня 2013 року.

За положеннями ст.6, ч.1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Бойківської державної нотаріальної контори, в.о.державного нотаріуса Нікольської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1419, ОСОБА_2 отримала у спадщину після смерті батька ОСОБА_4, який помер 10 травня 2013 року, з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_7, земельну ділянку розміром 8,3943 га, кадастровий № :05:000:0698, розташовану на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На дану земельну ділянку поширюється дія сервітуту у вигляді права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), строком дії 99 років.

Звертаючись до суду позивач, вважала, що укладений між її батьком та ТОВ «Нова Нива» договір встановлення емфітевзису земельної ділянки не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки він фактично прикривав укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та не відповідав положенням договору про оренду землі.

Згідно з ч.1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно ч.1 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст.407, 408 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором.

Згідно із розясненнями, викладеними в п.40 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час вирішення спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) суди мають виходити з того, що згідно зі ст.102-1 ЗК право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для сільськогосподарських потреб або для забудови відповідно до ЦК. Підставою для виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови може також бути заповіт.

З урахуванням вимог ЗК укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обовязки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 ЦК.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови може бути припинено за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Право оренди земельної ділянки є відмінним від емфітевзису (право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб) та суперфіцію (право користування чужою земельною ділянкою для забудови) правом користування земельною ділянкою, визначається спеціальними нормами законодавства (статті 93, 124 ЗК України, Закону України «Про оренду землі», тощо), різниться підставами виникнення, режимом використання землі та порядком передачі її в суборенду.

Так, ч.4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

На відміну від договору оренди земельної ділянки істотні умови емфітевзису законодавчо не визначені. Відповідно до положень глави 33 ЦК України та ст.102-1 ЗК України ними можна вважати: обєкт емфітевзису (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); цільове призначення; строк дії договору; плата за користування земельною ділянкою з визначенням розміру, умов, порядку та строків виплати; права та обовязки власника земельної ділянки, наданої у користування для сільськогосподарських потреб; права та обовязки землекористувача.

На відміну від договору оренди земельної ділянки договір емфітевзису може бути строковий або безстроковий. Земельні ділянки приватної власності без встановлення максимального та мінімального строку, виключення, земельні ділянки державної або комунальної власності строк дії договору яких не може бути більше 50 років.

Що стосується питання оплати за користування земельною ділянкою, то її розмір, форма, умови, порядок та строки її виплати також визначаються на розсуд сторін (ч.2 ст.409 ЦК України). При цьому, розмір плати не залежить від нормативної грошової оцінки землі, відсутнє будь-яке визначення її максимального та мінімального розміру.

Таким чином, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на положення Закону України «Про оренду землі», оскільки спірні правовідносини виникли на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного 18 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Нова Нива».

Крім того, варто підкреслити те, що право емфітевзису є речовим правом. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Лише з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт його набув.

Набувши право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб на умовах емфітевзису, емфітевт, як і орендар, може використовувати земельну ділянку для сільськогосподарських потреб ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва тощо. Однак, на відміну від орендаря, емфітевт набуває ще одне право право відчуження емфітевзису іншій особі шляхом укладення з нею договору купівлі-продажу, міни, дарування, в тому числі може бути предметом застави, а також передаватися будь-яким іншим не забороненим законом способом іншій фізичній або юридичній особі. Причому земельний мораторій не забороняє відчуження емфітевзису. При відчуженні емфітевзису йдеться не про передачу права власності на земельну ділянку, а виключно про відчуження права користування нею.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір емфітевзису від 18 березня 2013 року є таким, що укладений на законних підставах, відповідно до вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, та відсутності правових підстав для визнання його недійсним у межах заявлених позивачем вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. При встановленні фактичних обставин справи судом не порушено норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у звязку з чим апеляційна скарга представника позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

ОСОБА_8