Справа № 439/1493/15-ц Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-з/811/24/19 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Львів

суддя судової палати в цивільних справах Львівського апеляційного суду Струс Л.Б., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бродівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця,-

встановила:

Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

Ухвалою судді доповідача Львівського апеляційного суду від 08 січня 2019 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Бродівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця.

Після відкриття апеляційного провадження у справі, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позовуу даній справі, шляхом зупинення продажу Ѕ частини приміщення магазину «Спорттовари» за адресою Львівська область, м.Броди, вул.Гончарська, буд. 9а, який належить на праві власності ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_3про забезпечення позову розглянуто апеляційним судом без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи заявника, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно із роз'ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник ОСОБА_2 ОСОБА_3зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити виконання рішення. Вказує, що Ѕ частина магазину оцінена за заниженими цінами, а її продаж призначено на 04 лютого 2019 року.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Бродівського районного суду Львівської області із скаргою на дії державного виконавця де просив рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо визначення вартості (оцінки) 1/2 частини нежитлової будівлі меблевого магазину загальною площею 248.6кв.м., що знаходиться за адресою Львівська область м.Золочів, вул.Лазенна,1 неправомірними; визнати недійсним висновок про вартість 1/2 частини нежитлової будівлі меблевого магазину загальною площею 248.6кв.м., що знаходиться за адресою Львівська область м.Золочів, вул.Лазенна,1, який визначений на підставі експертного висновку про вартість майна станом на 13 липня 2018 p., складеного ФОП ОСОБА_4 та скасувати його; зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в порядку встановленому ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» провести повторну ринкову оцінку 1/2 частини нежитлової будівлі меблевого магазину загальною площею 248.6кв.м., що знаходиться за адресою Львівська область м.Золочів, вул.Лазенна,1 у відповідності до Методики оцінки майна (затв. Постановою Кабінету Міністрів України, № 1891 від 10.12.2003 року), у відповідності до вимог Національного стандарту №1 Загальні засади оцінки майна і майнових прав (затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України, № 1440 від 10.09.2003 року), Національного стандарту №2 Оцінка нерухомого майна (затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України, № 1442 від 28.10.2004 року) із залученням Львівського науково - дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (пункт 4 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження).

Пунктом 18 Постанови встановлено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

При задоволенні скарги суд не вправі допустити негайне виконання рішення.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Відтак, суд вважає, що оскільки справа перебуває на стадії виконання, рішення по справі набрало законної сили, а ОСОБА_2 оскаржує ухвалу Бродівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2018 року якою відмовлено в задоволенні його скарги на дії державного виконавця суд не вправі вживати заходи забезпечення позову.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, право доступу до суду, що гарантується статтею 6, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи.

Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Європейський суд з прав людини у пілотному рішенні «ОСОБА_5 проти України» зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обовязкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок.

Враховуючи, що скаржник оскаржує дії державного виконавця в порядку ст.ст.383,384 ЦПК України, тому відсутні підстави, визначені законом, для зупинення продажу Ѕ частини приміщення магазину «Спорттовари» за адресою Львівська область, м.Броди, вул.Гончарська, буд. 9а, який належить на праві власності ОСОБА_2.

Нормами Розділу VІІ ЦПК України не передбачено можливості забезпечення судом скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця шляхом забезпечення позову зупинення стягнення за виконавчим документом, а саме зупинення продажу арештованого майна.

Окрім того відповідно до п.5 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З врахуванням вищенаведеного вважаю, що підстав для висновку про те, що не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду немає, відтак, у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення позовуслід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260, 261, 268, 381, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 31 січня 2019 року.

Суддя Струс Л.Б.