Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/11047/15-ц

провадження № 61-13631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2016 року у складі судді Бучко Т. М. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевич С. В., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 22 321 грн 67 коп., відсотки за їх користування за період із 20 червня 2014 року до 27 липня 2015 року в розмірі 4 753 грн 90 коп.

Банк обґрунтовував вимоги тим, що відповідач із 02 листопада 2011 року є користувачем web-інтерфейсу LIQPAY, правовідносини з використання якого врегульовані Угодою користувача, розміщеною на сайті https:www.LiqPAY.com/ (далі - Угода користувача).

При проведенні в березні-травні 2014 року у web-інтерфейсі LIQPAY операцій відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 22 321 грн 67 коп. внаслідок того, що поповнивши рахунок LIQPAY на суму 71 272 грн 62 коп., ініціював та отримав виконання від банка операції з перерахування на власні рахунки і рахунки третіх осіб коштів у загальній сумі 93 594 грн 29 коп.

Вказані операції стали можливими у зв'язку з заміною старого інтерфейсу, у якому списання коштів відображалося через 1-2 години після здійснення платежу, на новий із доповненням його функціонального наповнення та зміною технології обробки платежів, завдяки якому суми платежів списувалися негайно.

При цьому деякий час для перегляду архівних операцій користувачам нового інтерфейсу залишалася доступною стара версія інтерфейсу.

Тобто через архів операцій старого web-інтерфейсу LIQPAY відповідач мав можливість ініціювати здійснення переказу саме в старому web-інтерфейсі LIQPAY.

Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.

ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов, у якому просив визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо списання грошових коштів в розмірі 22 321 грн 67 коп. з його карткового рахунку № НОМЕР_2 протиправними, стягнути з відповідача на його користь неправомірно списані з карткового рахунку кошти в розмірі 22 321 грн 67 коп.

Зазначав, що 19 червня 2014 року банк без його згоди та будь-якого повідомлення списав з указаного карткового рахунку кошти в сумі 22 321 грн 67 коп.

Внаслідок вчинення такої дії йому були нараховані штрафи та здійснене списання нарахованих за овердрафтом відсотків, що призвело до утворення станом на 23 вересня 2015 року заборгованості в сумі 52 861 грн 10 коп.

Перевищення кредитного ліміту по картковому рахунку та використання грошових коштів понад встановлений банком ліміт овердрафту, тобто несанкціонований овердрафт, відбулося 19 червня 2014 року з ініціативи та внаслідок неправомірних дій банку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано неправомірними дії ПАТ «ПриватБанк» щодо списання 19 червня 2014 року з рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_2 грошових коштів у сумі 22 321 грн 67 коп.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахувати суму безпідставно списаних грошових коштів в сумі 22 321 грн 67 коп. на рахунок ОСОБА_3 № НОМЕР_2.

Суди зробили висновок про те, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на яку посилався банк, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Задовольняючи зустрічний позов, суди виходили з доведеності неправомірних дій банку щодо списання коштів з рахунку ОСОБА_3

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що суди, відмовляючи у задоволенні його позову, безпідставно не врахували тієї обставини, що ОСОБА_3 за допомогою web-інтерфейсу LIQPAY здійснив перекази, не забезпечені залишком коштів на його рахунку, в сумі 22 321 грн 67 коп., які були врегульовані Угодою користувача даної послуги, тому вказані безпідставно набуті гроші повинні бути повернуті саме на підставі статті 1212 ЦК України. Крім того, вважає, що ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами зустрічні позовні вимоги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 569/11047/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання банківських послуг, який складається з його заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, на ім'я останнього відкритий рахунок № НОМЕР_2.

22 листопада 2011 року ОСОБА_3 приєднався до Угоди користувача шляхом реєстрації у web-інтерфейсі LIQPAY та погодився з усіма умовами договору про використання web-інтерфейсу, номер рахунку LIQPAY НОМЕР_3.

Згідно з банківською випискою від 23 вересня 2015 року № по картковому рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_2 станом на 08 червня 2014 року сума залишку по картці становила 20 грн 54 коп.

19 червня 2014 року банк здійснив списання на свою користь з карткового рахунку позивача грошових коштів у розмірі 22 321 грн 67 коп.

В якості підстави для здійснення цієї операції у виписці з карткового рахунку зазначено «Служебная операция согласно С3 6790319 перевод (дебетная часть)».

Станом на 19 червня 2014 року сума залишку на картковому рахунку відповідача склала - 22 301 грн 13 коп.

У подальшому банк щомісяця нараховував ОСОБА_3 відсотки за прострочений овердрафт та штраф за прострочення за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суди виходили із того, що до договірних правовідносин, які виникли між сторонами, не можуть бути застосовані положення статті 1212 ЦК України щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Крім того, банк не довів, що саме внаслідок одночасного використання старої та нової версій інтерфейсу LIQPAY відповідач у період із 29 березня 2014 року до 16 травня 2014 року безпідставно набув 22 321 грн 67 коп.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що списання 19 червня 2014 року грошових коштів у вищевказаній сумі з його рахунку було неправомірним, оскільки відбулося з ініціативи банку, без згоди клієнта, що у випиписці по картковому рахунку було відображено як «Служебная операция согласно С3 6790319 перевод (дебетная часть)».

Колегія погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позову банку.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони

до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

22 листопада 2011 року ОСОБА_3 приєднався до Угоди користувача шляхом реєстрації у web-інтерфейсі LIQPAY.

Згідно із пунктом 3.3 Угоди користувача зобов'язання банку в рамках угоди обмежуються прийманням грошових коштів у клієнтів і передачею грошових коштів особам, яким вони призначені.

Відповідно до розділу 3 Угоди користувача банк виконує доручення клієнта, які містяться в дистанційному розпорядженні, відправленому банку.

Пунктом 3.5 Угоди користувача передбачено, що контрагент, на чию адресу клієнт ініціює переказ, вказується клієнтом в дистанційному розпорядженні. Зобов'язання банку по переказу грошових коштів на користь контрагента вважається виконаним з моменту виконання вказаного розпорядження.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з клієнта безпідставно набутих грошових коштів, банк посилався на статтю 1212 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-12цс14.

Суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для застосування до спірних відносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки вони мають договірний характер.

Оскаржувані рішення в цій частині узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 334/9647/14-ц.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частини друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до частин першої - третьої статті 1066 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно зі статтею 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (стаття 1073 ЦК України).

Відповідно до наявної в матеріалах виписки по картці/рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_3, № НОМЕР_2 від 23 вересня 2015 року на вказану картку були здійснені такі зарахування переказів: 01 травня 2014 року в сумі 633 грн, 10 травня 2014 року в сумі 11 004 грн, 16 травня 2014 року в сумі 10 000 грн (а. с. 41-42).

За цією ж випискою 19 червня 2014 року банк списав із рахунку ОСОБА_3 22 321 грн 67 коп. («Служебная операция согласно С3 6790319 перевод (дебетная часть)»).

Згідно з випискою за рахунком LIQPAY НОМЕР_3 ОСОБА_3 ініціював перекази: 01 травня 2014 року на рахунок НОМЕР_4 грошові кошти в розмірі 9 573 грн, 16 травня 2014 року о 14 год. 25 хв. на рахунок НОМЕР_4 грошові кошти в розмірі 10 000 грн, 16 травня 2014 року о 14 год. 31 хв. на рахунок НОМЕР_4 грошові кошти в розмірі 10 000 грн (а. с. 136).

Переглядаючи в апеляційному порядку справу, апеляційний суд не надав належної оцінки вказаним доказам, не дослідив взаємозв'язку усіх наявних у справі виписок по рахункам ОСОБА_3 та операцій за ними, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання неправомірними дій банку щодо списання коштів у сумі 22 321 грн 67 коп. і зобов'язання перерахувати ці кошти на користь ОСОБА_3

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», оскільки судові рішення в цій частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, та скасування ухвали апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року в частині залишення без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2016 року про задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення коштів залишити без змін.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року в частині залишення без змін рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2016 року щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та стягнення коштів скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат