Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

справа № 344/14047/16-ц

провадження № 61-44775 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ :

У 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що батьку позивачів ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер. Судовим рішенням від 21 січня 2014 року встановлено, що позивачі є спадкоємцями першої черги. ОСОБА_6 також подала заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги, так як рішенням Івано-Франківського міського суду 21 січня 2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю з січня 1997 року до листопада 2011 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, виключення із спадкового майна Ѕ частини квартири та Ѕ частини грошових коштів та визнання права власності на Ѕ частину квартири та грошових коштів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, визнано квартиру АДРЕСА_1 д в місті Івано-Франківську об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину спірної квартири, визнано грошові вклади ОСОБА_7 в банках: АТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 32818,08 грн та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 83737,39 грн об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину грошового вкладу в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 16409,04 грн, на Ѕ частину грошового вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 12943,27 грн та на Ѕ частину грошового вкладу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 28925,42 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_6 на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2015 року уклала договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_9, який є її сином. 18 лютого 2016 року зазначений договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І. В. за реєстровим № 446.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення суду апеляційної інстанції в частині вимог про визнання квартири та грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року залишено без змін.

На підставі зазначеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили визнати недійсним зазначений вище договір дарування Ѕ частки спірної квартири та скасувати державну реєстрацію зазначеного договору, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18 лютого 2016 року та визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом у рівних частках кожній на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при зверненні з позовом до суду позивачі неправильно визначили суб'єктивний склад сторін спору, не залучили до участі у справі ОСОБА_9, який є стороною оспорюваного договору дарування. Позивачі з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_9 не зверталися, а суд позбавлений права без залучення співвідповідача ОСОБА_9 вирішити питання про права та обов'язки особи, яка не є учасником справи.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що на стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Отже, пред'явлення позову до неналежних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Верховного Суду з касаційної скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2018 року та постанову Апеляційного Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 року. Просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 344/14047/16-ц з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

04 грудня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_6 на касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому просила залишити без задоволення зазначену касаційну скаргу, а судові рішення без змін. Відзив мотивовано тим, що касаційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої та апеляційної інстанції законними та ухвалені з дотриманням норм чинного законодавства. Оскільки позивачі не подавали до суду клопотання про залучення співвідповідача ОСОБА_9 до у часті у справі суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог відповідно до статті 53 ЦПК України.

Вивчивши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК Українисуд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Судами було встановлено, що в жовтні 2016 року позивачі звернулись до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру, зазначаючи, що відповідач ОСОБА_6 не має права власності на квартиру чи її частку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Вона не є власником даного майна. Однак знаючи, що з липня 2014 року йде судовий розгляд справи в різних інстанціях щодо спадкового майна, яке ввійшло в спадкову масу після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_6, уклала фіктивний правочин, а саме договір дарування 1/2 частки спірної квартири. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 серпня 2016 року, власником 1/2 частки вищевказаної квартири є ОСОБА_9 повнолітній син відповідачки ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на те, позивачі неправильно визначили суб'єктивний склад сторін спору та не залучили до участі у справі ОСОБА_9 - сина відповідачки ОСОБА_6, який є стороною оспорюваного договору дарування. Позивачі з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_9 відповідно до статті 53 ЦПК України не зверталися. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суди позбавлені права вирішувати питання про права та обов'язки особи, яка не є учасником справи без залучення співвідповідача ОСОБА_9

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а оскаржуване судове рішення без змін.

Крім того, судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не позбавлений можливості самостійно залучити співвідповідачів у справі, так як відповідно до змісту частини 1 статті 13 та частини 1 статті 51 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Тобто, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при зверненні з позовом до суду саме позивач, звертаючись з позовом, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову. Суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінювати неналежного відповідача на належного або залучити його в якості співвідповідача. А на стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права відповідно до частини 1 статті 51 ЦПК України залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

При цьому позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом віндикації, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України застосування такого способу захисту, як визнання угоди недійсною у даному випадку не поновлюють порушені права.

З огляду на наведене, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права та правильне застосовування ними норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв