ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2019 року м. Кропивницький

справа № 389/303/19

провадження № 22-ц/4809/1433/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представники за довіреностями - Гребенюк Олександр Сергійович, Бистров Сергій Анатолійович

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 липня 2019 року у складі судді Ябчик Н.М. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначав, що ОСОБА_2 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, та підписала заяву б/н від 15 грудня 2009 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 6300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, станом на 14 січня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 19881 грн. 55 коп., з яких: 10235 грн. 54 коп. - відсотки за користування кредитом, 8223 грн. 08 коп. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 922 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 19881 грн. 55 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

У ході розгляду справи позивач уточнив та збільшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 23467 грн. 53 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 6790 грн.10 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту 5891 грн.62 коп., пені за прострочене зобов`язання 8992 грн.12 коп., пені за прострочене зобов`язання 200 грн. за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1093грн. 69 коп. - штраф (процентна складова) та судові витрати (а.с.69-72).

Заочним рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено у зв?язку з відсутністю доказів виникнення та нарахування заборгованості.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що із підписаної відповідачем заяви вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив згоду, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, своїм підписом підтверджує факт отримання інформації про умови кредитування. Також відповідач у заяві вказала вид кредитної картки, яку бажає отримати та суму бажаного кредитного ліміту. Відповідачу на її вимогу кредитна картка неодноразово перевипускалася. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідач користувалась кредитною карткою та кредитними коштами, отримувала кошти в банкоматах, розраховувалась карткою за товари, частково погашала заборгованість, а отже отримала кредитну картку, оскільки проведення зазначених операції є неможливим без її наявності. Таким чином є доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише із заяви позичальника, а й також з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про те, що договір не укладений, оскільки договір приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Апеляційне провадження відкрито 20 серпня 2019 року (а.с.128), ухвалою від 03 вересня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 18 вересня 2019 року (а.с.136).

В засіданні апеляційного суду представник банку підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач в засідання апеляційного суду не прибув.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

15 грудня 2009 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, при цьому виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна «55 днів пільгового періоду», з базовою процентною ставкою за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, бажаний кредитний ліміт 500 грн. (а.с.10). Також відповідачем 15 грудня 2009 року підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна «55 днів пільгового періоду», в якій, зокрема, зазначена базова процентна ставка в місяць на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік, 2,5%, щомісячний платіж 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. зі строком внесення щомісячних платежів з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за звітним, а також передбачена сплата неустойки за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді пені 1, пені 2 та штрафів в сумі 500 грн. та 5 % від суми позову (а.с.11).

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідачем не підписано (а.с.17-26).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, які банк збільшив в односторонньому порядку відповідно до Умов правил надання банківських послуг ПриватБанку на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПприватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 грудня 2009 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (29 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що повернення кредиту відповідачем повинно проводитися не на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а на підставі підписаної нею Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна «55 днів пільгового періоду» (а.с.11).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також колегія суддів зазначає, що за правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В позовній заяві позивач, посилаючись на подані ним розрахунки заборгованості з 15 грудня 2009 року по 31 травня 2015 року та з 01 червня 2015 року по 14 січня 2019 року зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 14 січня 2019 року виникла заборгованість в сумі 19881 грн. 55 коп., з яких: 10235 грн. 54 коп. - відсотки за користування кредитом, 8223 грн. 08 коп. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 922 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.5-7, 8-9).

З цих розрахунків вбачається, що банком в односторонньому порядку збільшена визначена в заяві - анкеті та довідці про умови кредитування процентна ставка з 01 вересня 2014 року до 34,8 %, з 01 квітня 2015 року до 43,2 %.

Згідно із частиною третьою 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Разом з тим, сплачені на погашення заборгованості за кредитом кошти, банк списував на погашення заборгованості в підвищеному розмірі, що вплинуло на заборгованість за тілом кредиту, зокрема, станом на 31 травня 2015 року на погашення кредиту відповідачем сплачено 28480 грн., банком визначена заборгованість за тілом кредиту 6257 грн.07 коп., за процентами 183 грн.43 коп. (а.с.7).

З 01 червня 2015 року банк змінив форму розрахунку заборгованості, в якій відсутня графа заборгованості за тілом кредиту та визначив заборгованість відповідача за відсотками 10235 грн.54 коп. та неустойкою 9646 грн.01 коп. (а.с.8-9).

Суд першої інстанції запропонував позивачу надати докази на підтвердження позовних вимог, однак докази, щодо кредитного ліміту, строку дії кредитної картки, виписки з особового рахунку на підтвердження сум, які отримав та сплатив відповідач, позивач не надав, а надіслав уточнену позовну заяву з новим розрахунком боргу станом на 14 квітня 2014 року (а.с.69-77).

Банк визначив іншу заборгованість у розмірі 23467 грн. 53 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 6790 грн.10 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту 5891 грн.62 коп., пені за прострочене зобов`язання 8992 грн.12 коп., пені за прострочене зобов`язання 200 грн. за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1093 грн. 69 коп. - штраф (процентна складова) та судові витрати (а.с.69-72).

В позовній заяві банк посилався на те, що кредитний ліміт встановлено в сумі 6300 грн., в той же час просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 12681 грн.72 коп. (6790.10+5891.62).

В розрахунку банк відобразив, що останній раз відповідач використав кредитні кошти 30 серпня 2016 року в сумі 424 грн. та визначив на цю дату заборгованість за тілом кредиту 6287 грн.23 коп. (а.с.8 зворот, а.с.76 зворот). Після цієї дати відповідач кредитні кошти не брав, але заборгованість за тілом кредиту зросла на 6395 грн.49 коп., пояснень з приводу збільшення тіла кредиту при фактичному неотриманні кредитних коштів банк не надав.

Також в розрахунку зазначено, що за період з 01 червня 2015 року по 14 квітня 2019 року відповідач сплатив банку 15540 грн., які банк зарахував на погашення тіла кредиту 12511 грн.63 коп., пеню, штраф, комісію 3028 грн.37 коп. (а.с.77).

Всього відповідачем сплачено банку з січня 2010 року по 14 квітня 2019 року 44020 грн. (28480 +15540).

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту.

В розрахунок з 01 червня 2015 року включена графа «Відсотки погашені за рахунок кредиту». В позовній заяві позивач посилався на те, що відповідно до 2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг якщо на дату нарахування процентів клієнт використав всю суму кредиту, то збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мали місце на дату нарахування процентів, однак в підписаних відповідачем заяві - анкеті, Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна «55 днів пільгового періоду» така згода відповідача відсутня.

Такі обставини свідчать, що банком на підтвердження розміру заборгованості надано неналежні розрахунки, які ґрунтуються на не підписаних відповідачем Умовах та правилах надання банківських послуг та виходять за межі укладеної між банком на відповідачем письмової домовленості.

Банком нарахована неустойка у вигляді пені за прострочення зобов`язання та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також у вигляді штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів (а.с.77).

Одночасне застосування неустойки за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Аналізуючи надані позивачем розрахунки заборгованості за правилами ст.89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості як в сумі 23467 грн.53 коп., так і в сумі щодо тіла кредиту.

Іншого розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням підписаних відповідачем умов та усуненням протиріч між розрахунками позивач до суду першої інстанції не надав. Сам суд зробити такий розрахунок не зміг, оскільки неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може грунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують, а зводяться до неврахування судом першої інстанції Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, щодо яких є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, та до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Не надано належного розрахунку заборгованості і до суду апеляційної інстанції.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко