Справа № 466/5157/18 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/2678/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Невойта П.С. від 10 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Рясне-402» про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Рясне-402» про відшкодування 20000 грн. моральної шкоди - відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить задовільнити вимогу про відшкодування моральної шкоди заподіяної йому та його сім`ї в загальній сумі 20000 грн. Вказує, що згідно матеріалів та судових рішень від 29 січня 2015р. Апеляційного суду Львівської області, 09 червня 2019р. Шевченківського районного суду м. Львова, 04 жовтня 2017р. Вищого спеціалізованого суду України доведено, що ніякої заборгованості перед ЛКП «Рясне 402» в нього і його сім`ї не було і немає. Звертає увагу, що керівництво ЛКП «Рясне-402» обізвало його злісним боржником і надало фальшиві дані в районну та міську адміністрації, залізничне теплоенерго, Львів водоканал, вивішувало в списках боржників біля під`їзду будинку. Ним спроваджена комісія для повірки лічильників, якою в акті відмічено відсутність будь-якої заборгованості, навпаки переплата за гаряче водопостачання. Стверджує, що йому завдано непоправимої моральної та фізичної шкоди і не тільки моральної але і душевної, принижено його честь та гідність, що вдарило по його діловій репутації і як результат похитнуло його здоров`я, почались ускладнення в роботі (болі) серця та підвищений тиск гіпертонія другої ступені, що змусило його залишити роботу. Відповідні копії виписки з амбулаторної карки надані в додатку до «Позовної заяви» Шевченківського районного суду м. Львова про відшкодування моральної шкоди. Свідомо надумана, неіснуюча заборгованість, якою цькували його і його сім`ю впродовж п`яти років, обійшлась йому надто дорого, втратив роботу, а поправити здоров`я практично неможливо, вимагає компенсацію 10 000 грн. Вважає, що його сім`ї нанесено моральний удар: приниження честі та гідності, престижу ділової репутації невістки так, як в учбовому закладі почались відрахування із стипендії згідно постанови виконавчої служби 2000 грн.; приниження честі та гідності, престижу ділової репутації сина на підприємстві згідно постанови виконавчої служби 2000 грн.;витрата коштів на транспорт доїзду на засідання судів, впродовж п`яти років 1200 грн.; компенсація інфляції із загальної суми в 10 036, 95 грн. погашених через виконавчу службу в 2014-2015р.р. 2 700грн.; витрати пов`язані з оформленням п`яти заяв 4 800 грн.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ст. 5 ЦПК України, ст. 64 Конституції України, ст. 23, 1167 ЦК України, п.п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, та відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20.06.2014 року позов ЛКП «Рясне-402» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Рясне 402» 4909,28 грн. заборгованості з оплати послуг за теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території за період з 01.04.2010 і по 04.02.2014 року. Ухвалою цього ж суду від 20.06.14 року провадження в частині позовних вимог ЛКП «Рясне-402» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Рясне-402» 3327,89 грн. за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2008 і до 31.03.2010 року закрито з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, а саме, що 06.04.10р. Шевченківським районним судом м.Львова було видано судовий наказ, яким з відповідачів у користь позивача вже було стягнуто заборгованість у розмірі 3 327 грн. 89 коп., що виникла станом на 31.03.10 р. Ухвала суду не оскаржувалася та набрала законної сили. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2015 року рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання у сумі 119 грн. 49 коп. скасовано та провадження у справі у цій частині закрито з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України (відмова позивача від позову). Рішенням апеляційного суду від 29 січня 2015 року рішення суду першої інстанції у частині стягнення солідарно з відповідачів на користь ЛКП «Рясне-402» заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2010 року по 4 лютого 2014 року у сумі 4789 грн. 79 коп. скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 09.06.2016 року у задоволенні позову Львівського комунального підприємства «Рясне-402» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території у період з 01.04.2010р. по 30.04.2016р. відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 року рішення Шевченківського районного суду від 09.06.2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ЛКП «Рясне-402» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Рясне-402» 5875,01 грн. заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2010 р. по 30.04.2016 р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Рясне-402» 637,76 грн. судових витрат з кожного. Ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.10.2017 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зокрема колегією суддів зазначено про те, що судом установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 78,10 кв. м, житловою площею 52,50 кв. м. Згідно довідки від 11 грудня 2013 року № 2937 у квартирі, крім відповідачів, також зареєстровані неповнолітні. ЛКП «Рясне-402» здійснює утримання та експлуатацію будинку АДРЕСА_2 , надає відповідачам послуги. У порушення вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», а також ст. ст. 156, 162 ЖК України відповідачі не вносили своєчасно оплату за надані житлово-комунальні послуги. Згідно розрахунку ЛКП «Рясне-402», борг відповідачів за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2010 року до 30 квітня 2014 року становить 5 875 грн. 01 коп. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ЛКП «Рясне-402» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 1 квітня 2010 року по 30 квітня 2014 року, послався на те, що 25 квітня 2013 року за заявою ЛКП «Рясне-402» Шевченківським районним судом м. Львова було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за житлово-комунальні послуги, який ухвалою Шевченківським районним судом м. Львова від 22 липня 2013 року за заявою відповідачів було скасовано, а, відтак, строк позовної давності позивачем не пропущено. Проте апеляційний суд не врахував, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що судовий наказ було видано 25 квітня 2013 року, а заборгованість нараховано за період з 1 квітня 2010 року. При цьому переривання позовної давності можливе лише в межах строку позовної давності. В період перегляду рішення у касаційному порядку, ЛКП «Рясне-402» 01.11.2016 року отримало виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 5875 грн. заборгованості за комунальні послуги та судові витрати по 637 грн. з кожного з відповідачів. 20.12.2016 року ОСОБА_1 виконав рішення Апеляційного суду від 07.10.2016 року та платіжками квитанціями № 125 і №126 сплатив заборгованість. 25.01.2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області, переглядаючи рішення Шевченківського суду м.Львова від 09.06.2016 року постановою залишила таке без змін. При цьому апеляційним судом зазначено в постанові, що переглядаючи рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09 червня 2016 року в апеляційному порядку колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в рішенні від 07 жовтня 2016 року дійшла висновку про те, що у порушення вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», а також ст. ст. 156, 162 ЖК України відповідачі не вносили своєчасно оплату за надані житлово-комунальні послуги. Згідно уточнених позовних вимог та поданого розрахунку, відповідачам за період з 01.04.2010 року по 30.04.2016 року всього було нараховано за послуги з утримання будинку та прибудинкової території 13 458 грн. 86 коп., а ними за вказаний період було сплачено лише 3 935 грн. 15 коп.: факт сплати іншої (більшої) суми відповідачами належними та допустимими доказами не доведено. Крім цього, частину нарахованої відповідачам суми за вище зазначений період було погашено за рахунок наданих їм субсидій на загальну суму 1 384 грн. 20 коп., а також за рахунок наданих їм пільг на загальну суму 2 053 грн. 89 коп. Таким чином, за період з 01.04.2010 року по 30.04.2016 року відповідачі заборгували позивачу 5 875 грн. 01 коп., виходячи з наступних розрахунків: 13 458 грн. 86 коп. (нарахування) - 210 грн. 61 коп. (корекція) - 2 053 грн. 89 коп. (пільга) - 1 384 грн. 20 коп. (субсидія) - 3 935 грн. 15 коп. (оплачено) = 5 875 грн. 01 коп. Згідно уточнених позовних вимог та поданого розрахунку, відповідачі у спірний період (з 01.04.2010 року по 30.04.2016 року) періодично взагалі не платити, і платили частково, а також і у повному обсязі. Не оплату або часткову оплату за послуги з утримання будинку та прибудинкової території відповідачі пояснюють ненаданням їм згаданої послуги або її наданням лише частково, не наводячи при цьому будь-яких своїх розрахунків, з яких вони виходили при цьому. В той же час, як стверджується матеріалами справи, ще 25 квітня 2013 року за заявою ЛКП «Рясне-402» Шевченківським районним судом м. Львова було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за житлово-комунальні послуги, який ухвалою згаданого суду від 22 липня 2013 року за заявою відповідачів було скасовано, що і стало правовою підставою для ЛКП «Рясне-402» для звернення до суду з даним позовом. А відтак, оскільки предметом даного спору є стягнення з відповідачів заборгованості за період починаючи з 01 квітня 2010 року, то позивачем не пропущено загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України тривалістю у три роки. Переглядаючи рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2016 року в касаційному порядку з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції колегія суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 04 жовтня 2016 року зазначила, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що судовий наказ було видано 25 квітня 2013 року, а заборгованість вирахована за період з 01 квітня 2010 року. При тому переривання позовної давності можливе лише в межах строку позовної давності. Інших підстав для скасування рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не було зазначено. 24 січня 2018 року на адресу Апеляційного суду Львівської області поступив лист за підписом директора ЛКП «Рясне-402» про те, що станом на 23 січня 2018 року заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 - відсутня. Претензій до мешканців вказаної квартири ( ОСОБА_1 та ін.) щодо оплати не має. Отже, у зв`язку з відсутністю, на даний час, заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перед ЛКП «Рясне-402», немає підстав для виконання вказівок суду касаційної інстанції, щодо необхідності перевірки розрахунку заборгованості відповідачів в межах строку позовної давності. За таких обставин апеляційну скаргу ЛКП «Рясне-402» слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року - без змін. З аналізу зазначених судових рішень вбачається, що позивач користувався житлово-комунальними послугами, оплачував такі, а також мав заборгованість з оплати. Постановою від 14.09.2018 колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області за заявою ОСОБА_1 здійснено поворот виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 та стягнуто з ЛКП «Рясне-402» на користь ОСОБА_1 6570 грн. ЛКП «Рясне-402» реалізуючи свої повноваження, надані законом звернулося до суду до відповідачів за захистом порушеного права, шляхом стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. В кінцевому варіанті, представник позивача в суді апеляційної інстанції 25 січня 2017 року підтвердила про відсутність заборгованості відповідачів перед позивачем та з урахуванням такої позиції апелянта, колегія суддів залишила без змін рішення від 09.06.2016 року Шевченківського районного суду м.Львова. Окрім зазначеного вище, як на підтвердження нанесеної моральної шкоди, про те, що позивач був змушений неодноразово відвідувати судові засідання та придбавати путівку для лікування, ОСОБА_1 додатково надано: - копія виписки з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , - копія зворотнього талона до путівки № 4263 ОСОБА_1 . Позивач у судовому засіданні стверджував, що внаслідок довготривалого судового процесу він зазнав моральної шкоди, що виразилися в емоційних і душевних стражданнях. Такі доводи позивача суд вважав необгрунтованими, оскільки не підтверджується жодними наданими доказами. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача, які полягали у зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості та довготривалим процесом розгляду даної справи та завданням йому моральної шкоди, а лише посилається на емоційний та душевний стан. Записи у медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_1 свідчать, що він відвідував лікаря у певний період, однак у зв`язку з цим відсутній висновок про те, що саме участь у судових засіданнях спричинило звернення до лікаря і таке стало причиною погіршення стану здоров`я позивача. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ЛКП «Рясне-402», у якому просив стягнути з ЛКП «Рясне-402» на його користь 20000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі рішення суду від 7.10.2016 року за заявою ЛКП «Рясне 402» було стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за житлово-комунальні послуги. Дане рішення було скасовано та переглядалося кілька разів та остаточно залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09.06.2016 року за позовною заявою Львівського комунального підприємства «Рясне-402» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території у період з 01.04.2010 р. по 30.04.2016 р., яким відмовлено у позові. Однак, було проведено примусове виконання рішення від 07.10.2016 року та безпідставно стягнуто кошти на користь ЛКП «Рясне 402». Вважає, що внаслідок довготривалих судових процесів позивач зазнав морального страждання, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 09.06.2016 року у задоволенні позову Львівського комунального підприємства «Рясне-402» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території у період з 01.04.2010р. по 30.04.2016р. відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 року рішення Шевченківського районного суду від 09.06.2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ЛКП «Рясне-402» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Рясне-402» 5875,01 грн. заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2010 р. по 30.04.2016 р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЛКП «Рясне-402» 637,76 грн. судових витрат з кожного.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.10.2017 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В період перегляду рішення у касаційному порядку, ЛКП «Рясне-402» 01.11.2016 року отримало виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 5875 грн. заборгованості за комунальні послуги та судові витрати по 637 грн. з кожного з відповідачів. 20.12.2016 року ОСОБА_1 виконав рішення Аперяційного суду від 07.10.2016 року та платіжками квитанціями № 125 і №126 сплатив заборгованість.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.01.2018 року, апеляційну скаргу ЛКП «Рясне-402» залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 червня 2016 року залишено без змін.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2018 за заявою ОСОБА_1 здійснено поворот виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2016 та стягнуто з ЛКП «Рясне-402» на користь ОСОБА_1 6570 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, згідно змісту п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, відповідно до п.5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні.

Тому у даній категорії справ і у даній справі, зокрема (зважаючи на доводи позивача), слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації (п. 2, 4 ч.2 ст. 23 ЦК України); протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої.

При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В позовній заяві та апеляційній скарзі, ОСОБА_1 по суті вказав про те, що моральна шкода полягає фактично у витратах та незручностях, які він зазнав під час розгляду згаданої справи, а конкретно у приниженні честі та гідності, престижу ділової репутації невістки так, як в учбовому закладі почались відрахування із стипендії згідно постанови виконавчої; приниженні честі та гідності, престижу ділової репутації сина на підприємстві згідно постанови виконавчої служби; витраті коштів на транспорт доїзду на засідання судів, впродовж п`яти років; компенсації інфляції із загальної суми в 10036,95 грн. погашених через виконавчу службу в 2014-2015р.р.; витратах пов`язаних з оформленням п`яти позовних заяв.

Однак, наведені ним обставини, як певні негативні наслідки не слід вважати моральною шкодою, виходячи із загальних, вказаних вище норм закону.

Крім цього, участь ОСОБА_1 , у розгляді справи, про яку йшлося, мала місце, не слід вважати внаслідок такої винної та протиправної поведінки ОСОБА_4 , яка б могла мати наслідки у вигляді заподіяння шкоди, про яку вказав позивач.

Зважаючи на наведене, а саме враховуючи, що ОСОБА_1 не наведено обставин, що свідчили б про необхідність застосування ст.ст. 23, 1167 ЦК України, при вирішенні даного спору про стягнення моральної шкоди, позовні вимоги слід вважати жодним чином не доведені та у задоволенні таких судом першої інстанції відмовлено підставно, а доводи апеляційної скарги висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Крім цього, враховуючи характер спору, особу позивача та дані про його матеріальний стан, у відповідності до ст. 136 ЦПК України, колегія суддів вважає, що слід звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 757,20 грн., сплату якого було відстрочено до ухвалення судового рішення по справі та такий в користь держави не стягувати.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра