ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1486/19 Справа № 173/279/17 Суддя у 1-й інстанції - Стребіж А.О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, предстаника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, та визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, та визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з 09.08.2011 року, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції у Луганіській області, актовий запис №143. В період шлюбу в них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З серпня 2016 року вона з відповідачем проживає окремо, ведуть окреме господарство та мають окремий бюджет. Їх син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з нею.

03.05.2017 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу ними було придбане наступне майно:

-автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року;

-автомобіля MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року

Вказані автомобілі були придбані за час перебування в шлюбі та зареєстровані на ім'я відповідача.

Під час розгляду даної справи відповідач ОСОБА_5 перереєстрував транспортні засоби, які є предметом спору: автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року та автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року на ОСОБА_1

При цьому, позивач зазначила, що ОСОБА_5, та ОСОБА_1, не маючи наміру укласти договір купівлі-продажу автомобілів, а маючи намір приховати майно від неї, вчинили фіктивний правочин, так як ОСОБА_5 не передав ОСОБА_1 вищезазначені автомобілі та продовжує користуватись ними для здійснення підприємницької діяльності і відповідно не отримав гроші за автомобілі. А ОСОБА_1. не передав ОСОБА_5, гроші за автомобілі та відповідно не отримав у власність автомобілі. Наведені факти, на думку ОСОБА_3, впливають на розмір частки, яка провинна бути виділена їй при розподілі спільної сумісної власності подружжя.

Згідно уточненої позовної заяви ОСОБА_3 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак після реєстрації - НОМЕР_7, укладений 20 липня 2017 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_1;

- визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу - автомобіля - MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, номерний знак після перереєстрації НОМЕР_7, укладений 20 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5, наступне майно:

- автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року;

- автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року.

Визначити ОСОБА_3 2/3 частини, а ОСОБА_5 - 1/3 частину в спільному сумісному майні подружжя, а саме:

-автомобіля RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року;

-автомобіля MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року.

В порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_3 автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року, вартістю -193180.00 грн.; ОСОБА_5 - автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року вартістю 137130.00 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 різницю вартості майна подружжя в сумі 27026.67 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними договори купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак після реєстрації - НОМЕР_7, укладений 20 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1; транспортного засобу - автомобіля - MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, номерний знак після перереєстрації НОМЕР_7, укладений 20 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 наступне майно:

-автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року;

-автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року.

Визначено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по Ѕ частині в спільному сумісному майні подружжя, а саме:

-автомобілі RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року;

-автомобілі MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року.

В порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року вартістю 137130.00 грн., припинивши право спільної сумісної власності на даний автомобіль ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

В порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_5 автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року, вартістю -193180.00 грн., припинивши право спільної сумісної власності на даний автомобіль ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 різницю вартості майна подружжя в сумі 56 050 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1280 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір на користь держави у сумі 1931.80 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, ОСОБА_2, предстаник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, кожен окремо, звернулися з апеляційними скаргами.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд безпідставно дійшов висновку про недійсність договорів купівлі-продажу автомобілів, укладених між ним та відповідачем ОСОБА_5, з підстав відсутності наміру створення правових наслідків при уладенні договорів купівлі-продажу спірних автомобілів. Оскільки автомобілі вибули з володіння відповідача ОСОБА_5, вимога позивача про їх поділ, як майно подружжя, є безпідставною. На підставі наведеного, на думку апелянта, рішення суду в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що під час розгляду справи не було надано належних доказів того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є близькими знайомими та договори купівлі-продажу спірних автомобілів між ними були укладені без цілі фактичного виконання. Тому висновки суду про фіктивність указаних договорів є помилковими.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 мотивована тим, що висновок суду про відсутність правових підстав для відступлення від рівності частин у спільному майні подружжя є помилковим, а також апелянт не погоджується з порядком виділк майна в натурі.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення повністю вівдповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 09.08.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції у Луганіській області, актовий запис №143, що підтверджується копіє свідоцтва про шлюб.

В період шлюбу в них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копіє свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини.

За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.05.2017 шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.05.2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2017 року встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства з серпня 2016 року.

У період шлюбу сторонами було придбане наступне майно:

-автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску, номерний НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 30.09.2015 року;

-автомобіль MERCEDES BENZ VITO, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 01.10.2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що договори купівлі-продажу вказаних автомобілів були укладені між відповідачами лише з метою приховати їх від розподілу майна та зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі. Ставлячи питання про відступлення від рівності часток, позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_5 не надає матеріальної допомоги на утримання дитину, а також на те, що відповідач приховав майно, яке є спільною сумісною власністю від розподілу.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наявності доказів для визнання фіктивними укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу транспортних засобів. І так як зазначені вище автомобілі залишаються перебувати у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_5, то наявні правові підстави для визнання їх спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3, та такими, що підлягають розподілу, як спільне сумісне майно подружжя. При цьому, суд зазначив про відсутність підстав для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів вирішується судом, доказів того, що розмір стягнутих з відповідача аліментів, якщо таке рішення ухвалене судом, є недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, суду не надано. Вирішуючи спір в частині виділу майна в натурі, суд першої інстанції виходив з доцільності саме такого варіанту поділу з огляду на підприємницьку діяльність відповідача ОСОБА_5 та інтереси позивача ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають на меті інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення статті 215 ЦК Україні, за наслідками якого зробив висновок стосовно наявності підстав вважати порушеними права ОСОБА_3 укладенням оспорюваних договорів купівлі-продажу спірних автомобілів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у період перебування даної цивільної справи на розгляді в суді відповідач ОСОБА_5, скориставшись тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області були скасовані заходи забезпечення позову на вищевказані автомобілі, уклав договори купівлі продажу даних автомобілів з відповідачем ОСОБА_1з метою приховання майна від розподілу без наміру створити наслідки для сторін договору, що підтверджує те, що відповідачі уклали вказані договори лише для вигляду після пред'явлення зазначеного позову ОСОБА_3, без мети їх реального виконання, переслідуючи при цьому справжню мету - унеможливити виконання рішення суду про поділ майна подружжя у разі задоволення його судом, що свідчить про фіктивність цього договору.

Наведені в апеляційних скаргах відповідачів доводи зводяться до незгоди з висновками суду попередьої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Посилання відповідачів в апеляційних скаргах на те, що матеріалами справи не доведено, що вони є близькими знайомими, спростовуються поясненнями свідків, допитаниї у суді першої інстанції. Крім того, за наявності доказів відсутності у сторін наміру на реальне виконання спірних договорів та доказів їх фактиного виконання, обставини, на які посилаються відповідачі в апеляційних скаргах, правового значення для вирішення спору не мають.

Колегія суддів також погоджується з висновокм суду першої інстанції про наявність підстав для визнання спіних автомобілів спільним майном подружжя та його поділ по 1/2 частині кожному, оскільки статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку доходу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або шлюбним договором в період перебування шлюбу.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на наявність підстав для відступлення від рівності часток у майні подружжя матеріалами справи не підтверджені, доказів того, що вона отримує від відповідача ОСОБА_5 розмір аліментів, який є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини матеріалаи справи не містять. Що стосується ч. 2 ст. 70 СК України, то відповідач здійснив відчуження спірного майна після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3, тому ця обставина також не може бути підставою для збільшення частки позивача у спільному сумісному майні подружжя.

З огляду на наведені обставини висновок суду в частині визнання за позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 права власності на спірні автомобілі на 1/2 частину за кожним є правильним та доводами апеляційної скарги позивача не спростовується.

Що стосується посилання апелянта ОСОБА_3 на неправильний варіант поділу спільного майна подружжя, то колегія суддів з ним не погоджується, оскільки при його визначенні судом було взято до уваги, що автомобіль RENAULT TRAFIC 2004 року випуску має більшу вартість і при присудженні його одному із подружжя, необхідно вирішити питання про стягнення з другої сторони грошової компенсації. При цьому, суд врахував також, що з позивачем залишається проживати малолітня дитина, відомості про наявність у неї доходів відсутня. Також судом взято до уваги, що відповідач займається підприємницькою діяльністю і присудження йому у власність автомобіля RENAULT TRAFIC 2004 року випуску не позбавить його права займатись підприємницькою діяльністю. Тим паче, що вказаний автомобіль має більшу вартість, ніж другий, тому доцільно присудити його відповідачу ОСОБА_5 та стягнути з нього на користь позивачки грошові кошти у сумі 56050 грн., припинивши право спільної сумісної власності сторін на зазначенівище спірні автомобілі.

На підставі наведних вище обставин та наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, предстаника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко