ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року

м.Харків

справа № 638/7236/17

провадження № 22-ц/818/170/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Хайкіна В.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 08 травня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою АДРЕСА_1. Не заперечує проти наявності іпотечного договору, проте вважає, що договір був укладений шахрайським шляхом, а рішення суду щодо оспорювання нею договору іпотеки не набрало чинності, відкрито також кримінальне провадження.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 25 січня 2017 року ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_1. Відповідачка зареєстрована у вказаній квартирі, у зв'язку з чим наявні перешкоди у здійсненні права власності на спірне житлове приміщення. Права ОСОБА_1 як власника квартири вважаються порушеними та підлягають захисту шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою на підставі статті 391 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 21 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений 21 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований нею в реєстрі за №1814, відповідно до якого позикодавець (ОСОБА_1.) передав у власність позичальника (ОСОБА_2.), а позичальник прийняв грошові кошти в натурі на суму 229 680 грн. , що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 19 140 доларів США. Позичальник зобов'язувався повернути позикодавцю грошові кошти не пізніше 21 липня 2015 року по існуючому комерційному курсу на час повернення грошей в порядку та строки, що передбачені договором.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, між сторонами також було укладено іпотечний договір від 21 липня 2014 року, посвідчений ПН ХМНО Карташовою С.І., предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1.

Згідно пункту 13 укладеного між кредитором ОСОБА_1 та відповідачкою іпотечного договору, сторони визначили декілька позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, серед яких право іпотекодержателя обернути у свою власність заставлене в іпотеку майно (в порядку 37 Закону України «Про іпотеку») в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобов'язання (а.с.4).

21 липня 2015 року між сторонами також було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до договору позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстрований за реєстровим № 1541. (а.с.8-9).

Зобов'язання за договором позики відповідачка належним чином не виконала.

25 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса, як державного реєстратора, із заявою про реєстрацію за нею права власності на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку з метою задоволення своїх вимог за договором позики від 21 липня 2014 року, керуючись статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктом 13 іпотечного договору.

25 січня 2017 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Купровська Я. М., на виконання п. 2 ч. 1 ст. 10 та ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 за іпотекодержателем ОСОБА_1.

Так, 25 січня 2017 року ОСОБА_1 набула право власності на іпотечне майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №86295454 від 03.05.2017 року (а. с. 10-13).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з 25 січня 2017 року є новим власником спірної квартири. Відповідачка хоч і звільнила квартиру АДРЕСА_1, проте продовжує бути зареєстрована в ній. У родинних стосунках сторони не перебувають, спільного господарства не ведуть, угод про порядок користування даним приміщенням не укладали. Реєстрація відповідачки у вищевказаній квартирі порушує права позивача. ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Суд, захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. Так, у першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Таким чином в даному випадку втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї ОСОБА_1, сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, угод про порядок користування спірною квартирою не укладали.

ОСОБА_2 на даний час у спірній квартирі не мешкає. Виселилася з неї після переходу права власності до позивачки.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона не втратила право власності на квартиру АДРЕСА_1, - спростовується наявними в матеріалах справи доказами, оскільки 25 січня 2017 року ОСОБА_1 набула право власності на іпотечне майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №86295454 від 03.05.2017 року. У зв'язку з чим право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинилось.

Доводи апелянта щодо недійсності договору позики від 21.07.2014 року, іпотечного договору та договору про внесення змін та доповнень №1 до договору позики від 21.07.2015 року, - також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними вказаних договорів залишено без задоволення.

Даних про скасування зазначеного судового рішення матеріали справи не містять.

Дії державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 неправомірними не визнано. Державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 не скасовано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року за заявою ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору за її апеляційною скаргою до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно вимог ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з ОСОБА_2 в дохід держави необхідно стягнути судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги в сумі 960 грн. (150% від 640 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у розмірі 960 грн., яка підлягала сплаті при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина

Повне судове рішення виготовлено 30.01.2019 року.