Справа № 161/3047/17 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б.
Провадження № 22-ц/802/1054/19 Категорія: 56 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,
секретар Концевич Я.О.
з участю: позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2017 року,-
В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Пакко Холдинг» (далі ТОВ «Пакко Холдинг») про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позов мотивовано тим, що він працював у відповідача з 02 квітня 2013 року на посаді заступника директора департаменту економічної безпеки ТОВ «Пакко Холдинг». 01 червня 2016 його було переведено на посаду провідного фахівця відділу безпеки бізнесу ТОВ «Пакко Холдинг», крім посадового окладу у червні, липні, серпні 2016 року йому нараховувалась доплата за інтенсивність праці та проводилась індексація заробітної плати та виплата лікарняних листів. 26 вересня 2016 року наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним був укладений контракт строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. Вважає, що середня заробітна плата в порядку статті 119 КЗпП України виплачується йому товариством не в повному обсязі. Його середня заробітна плата повинна рахуватися за два місяці які передують виклику на військові збори, тобто за липень-серпень 2016 року. ТОВ «Пакко Холдинг» у задоволенні його заяви про перерахунок заробітної плати - відмовлено.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд, крім іншого, стягнути з відповідача на його користь недораховану середню заробітну плату з жовтня 2016 року по березень 2017 року в сумі 22 380,21 грн, зобов`язати відповідача зробити перерахунок середньої заробітної плати з розрахунку 304,28 грн. за кожен робочий день місяця.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2017 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного суду від 25 вересня 2019 року ухвалу апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано положення статті 119 КЗпП України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У запереченні на апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що згідно з Контрактом, позивач добровільно взяв на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних силах України, що вказує на відсутність «особливого періоду», просили рішення суду залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 02 квітня 2013 року був прийнятий на посаду заступника директора департаменту економічної безпеки ТОВ «Пакко Холдинг».

01 червня 2016 року його було переведено на посаду провідного фахівця відділу безпеки бізнесу ТОВ «Пакко Холдинг» (а. с. 1114).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 вересня 2016 року № 58 із мічманом запасу ОСОБА_1 укладено контракт строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а. с. 7).

Відповідно до умов контракту ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений контрактом строк. Контракт був укладений на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на час укладення контракту, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Тобто на час дії особливого періоду в Україні на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17; від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц.

Виходячи з наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президентом України не приймалось.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 127/10017/17).

З позовної заяви вбачається, що відповідач ТОВ «Пакко Холдинг» здійснювало виплати позивачу, однак не в належному розмірі.

У випадку залучення працівників до виконання військових обов`язків; налужить керуватись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Постанова) (підпункт «ї» п.1 Постанови).

Виходячи з положень пункту 2 Постанови, обчислення заробітної плати працівникам, призваним на військову службу, охоплюється поняттям «інших випадків збереження заробітної плати». Тому середню заробітну плату позивачу належить обчислювати виходячи з виплат за два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Контракт з позивачем укладений 26 вересня 2016 року, тому для підрахунку береться заробітна плата за липень-серпень 2016 року.

Згідно з розрахунковим листом за липень 2016 року ОСОБА_1 відпрацював 18 робочих днів і йому нараховано 2571.43 гривні, також проведено індексацію у розмірі 107.30 грн., та нараховано надбавку за інтенсивність праці у розмірі 4302.54 грн.

У серпні 2016 року позивач відпрацював 9 робочих днів, в інші дні не працював у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, нараховано заробітної плати за робочі дні 1234.29 грн., індексація 91.34 грн.

Час, протягом якого працівник не працював у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, виключається з розрахункового періоду.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці» та розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 № 5 (далі- Інструкція)

Відповідно до положень частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" (108/95-ВР ) (далі - Закон) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітно плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з п.2.2 Інструкції, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно з п п 2.2.7 Інструкції, до складу фонду додаткової заробітної плати входять суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників.

Таким чином, при розрахунку середнього заробітку суми індексації приймаються до підрахунку.

У липні-серпні працівник відпрацював 27 робочих днів, за липень йому нараховано 2571.43 заробітної плати. 4302.54 грн. за інтенсивність, та 107.30 грн. індексації, всього 6981.27 грн., у серпні працівник відпрацював 9 робочих днів, нараховано 1234.29 грн. заробітної плати та 91.34 грн. індексації всього 1325.63 грн. Отже, (6981.27 грн. +1325.63 грн.): 27 робочих днів = 307.66 грн. середньоденний заробіток. При цьому суд зауважує, що позивач розрахував розмір середньоденного заробіткуплати так, як вважав зща можливе, виходячи з його досвіду і знань. Натомість суд, застосовуючи норми права, перевірив його розрахунок, вчинив арифметичні дії, спрямовані на встановлення дійсного розміру середнього заробітку, який належить застосовувати про вирішенні спору. Тому, хоча вирахуваний судом середній заробіток є дещо вищим, ніж розрахував позивач, це не є виходом суду за межі позовних вимог.

У заяві про уточнення позовних вимог позивач просив стягнути середній заробіток з жовтня 2016 по березень 2017 року, який належить обчислювати шляхом множення середньоденної заробітної плати 307.66 грн. на кількість робочих днів у кожному місяці зазначеного період за мінусом виплаченої підприємством заробітної плати.

При визначенні кількості робочих святкових днів суд керується положеннями статті 73 КЗпП України.

Розрахунок наводиться нижче у таблиці.

Місяць, ріккількість робочих днівсередня заробітна плата, грннарахована заробітна плата, грннедорахована заробітна плата, грн
жовтень 2016 року206153,21956,934196,27
листопада 2016 року226768,523102,883665,64
грудень 2016 року226768,523102,883665,64
січень 2017 року206153,22803,173350,03
лютий 2017 року206153,22820,813332,39
березень 2017 року226768,523085,243683,28
Всього21893,25

Таким чином розмір недорахованої середньої заробітної плати ОСОБА_1 становить 21893.25 грн., тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь працівника ОСОБА_1 .

Обґрунтованими є вимоги позивача про покладення на відповідача обов`язку здійснити перерахунок середнього заробітку (з урахуванням виплачених сум) виходячи з середньоденної заробітної плати 307.66 грн., починаючи з квітня 2017 року, оскільки заробітна плата нараховувалась у розмірі меншому, ніж передбачено Законом.

Вимога позивача про стягнення середнього заробітку без вирахування сум податків не ґрунтується на Законі.

З 1 січня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» викладено у новій редакції ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП. Саме цими нормами встановлено гарантії мобілізованим працівникам, при цьому скасоване обмеження виплати заробітної плати ттаким категоріям працівників не більше, як за один рік.

Мобілізованим працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Це означає, що роботодавців позбавили можливості з 2016 року отримувати компенсацію з бюджету в межах середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу в особливий період.

Як наслідок, якщо компенсаційні виплати з бюджету роботодавці не отримують, то й не діє звільнення від оподаткування виплат, нарахованих у межах середнього заробітку мобілізованим працівникам.

Так, починаючи з 1 січня 2016 року не діють норми щодо неоподаткування середнього заробітку мобілізованим ПДФО (пп. 165.1.1 ПКУ), відповідно й військовим збором (пп. 1.2 п. 161 підрозд. 10 розд. XX ПКУ).

За таких обставин вимоги про стягнення середнього заробітку без оподаткування до задоволення не підлягають.

Також належить відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов`язання провести індексацію заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати на підставі статей 24, 34 Закону України «Про оплату праці» у зв`язку з таким.

Питання проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати регулюється ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Законом України від 19 жовтня 2000 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ (в редакції від 16 січня 2003 року) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати , затвердженим Постановою КМ України, від 21.02.2001, № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок) ( подальшими змінами і доповненнями).

Згідно з приписами статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Порядком визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

З системного тлумачення зазначених норм права слідує, що компенсація втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі, якщо такі доходи нараховувались, але не виплачувались.

Відповідач здійснював нарахування і виплату середнього заробітку у визначеному ним розмірі, нарахування середнього заробітку у розмірі, заявленому позивачем, не проводилось, тому підстав для проведення компенсації на підставі статті 34 Закону України «Про оплату праці» не має.

Відповідно до положень частини І статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не застосував Закон, який підлягав застосуванню, рішення суд належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, та ураховуючи, що при зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою позивач не сплачував судового збору, з відповідача належить стягненню судовий збір в дохід державі у розмірі 3200 грн., з яких 640 гривень за вимогою майнового характеру та 640 грн. за вимогою немайнового характеру, який належав сплаті при зверненні до суду за ставками, які діяли на час подачі позову, та 1920 грн. за подачу апеляційної скарги ((640 грн.+ 640 грн.)х150%).

Керуючись статтями 367, 376, 382, 383, 390 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" на користь ОСОБА_1 недораховану середню заробітну плату за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року в сумі 21893 (двадцять одна тисяча вісімсот дев`яносто три) грн 25 коп.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" провести перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 з розрахунку 307,66 грн. за кожний робочий день починаючи з квітня 2017 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" в дохід держави 3200 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 виданий 31.08.1999 Любомльським РВ УМВС України в Волинській області, адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг", ідентифікаційний код юридичної особи 34928470, адреса: 43005, Волинська область, м. Луцьк, вул. Клина Савури, 21-а.

Головуючий

Судді: